МІНІСТЕРСТВО НАУКИ І ОСВІТИ УКРАЇНИ
Одеський національний університет імені І.І.Мечникова
Факультет романо-германської філології
Кафедра педагогіки

КВАЛІФІКАЦІЙНА РОБОТА
На правах рукопису
ІСТОРІЯ І ТЕНДЕНЦІЇ РОЗВИТКУ ЗАХІДНОЄВРОПЕЙСЬКИХ УНІВЕРСИТЕТІВ ТРЕТЬОГО ВІКУ
history and DEVELOPMENT TRENDS OF WESTERN EUROPEAN UNIVERSITIES OF THE THIRD AGE 

на здобуття ступеня вищої освіти «Магістр»
зі спеціальності 011 Освітні педагогічні науки

  Виконала: студентка денної форми навчання
Шаповал Тетяна Леонідівна				

Керівник: к.пед.н., доц..Прокоф’єва Л.Б. ____	
        Рецензент:  к.п.н., доц. Зарішняк І.М_______
Кваліфікаційна робота містить результати власних досліджень. Використання ідей, результатів і текстів інших авторів мають посилання на відповідне джерело _____________________ Шаповал Тетяна Леонідівна
Рекомендовано до захисту:                        Захищено на засіданні ЕК №__
Протокол засідання кафедри                      протоко № ___ від ___________
№ ____ від_______2022 р.                          Оцінка ____________/_____/_____
                                                                                                        (за національною шкалою, ECTS, бали)
Завідувач кафедри                                          Голова ЕК
__________ проф. Цокур О.С.                    _____________ проф. Букач М.М.

Одеса 2022

ЗМІСТ	
СПИСОК УМОВНИХ СКОРОЧЕНЬ ……………………………………5	
ВСТУП………………………………………………………………………...6	
РОЗДІЛ І ТЕОРЕТИЧНІ  ОСНОВИ РОЗВИТКУ ЗАХІДНОЄВРОПЕЙСЬКИХ УНІВЕРСИТЕТІВ ТРЕТЬОГО ВІКУ…………………………………………………………………………..11	
1.1.	Фізіологічна та психологічна характеристика осіб третього віку……………………………………………………………………..11	
1.2.  Стан досліджуваності західноєвропейської університетської освіти третього віку в наукових працях вітчизняних і зарубіжних учених..20 	
ВИСНОВКИ ДО РОЗДІЛУ І………………………………………………38	
РОЗДІЛ ІІ ОСОБЛИВОСТІ РОЗВИТКУ ЗАХІДНОЄВРОПЕЙСЬКИХ УНІВЕРСИТЕТІВ ТРЕТЬОГО ВІКУ……………………………………40	
2.1. Особливості розвитку західноєвропейських університетів третього віку у ХХ – початку ХХІ століття…………………………………………40	
2.2. Тенденції  розвитку західноєвропейських університетів третього віку……………………………………………………………………………..59	
2.3. Рекомендації щодо застосування в Україні перспективного досвіду західноєвропейських університетів третього віку в освітній процес вищої школи України……………………………………………………….72	
ВИСНОВКИ ДО РОЗДІЛУ ІІ……………………………………………..88	
ЗАГАЛЬНІ ВИСНОВКИ…………………………………………………..92	
СПИСОК ВИКОРСТАНИХ ДЖЕРЕЛ…………………………………..97	

АНОТАЦІЯ

Шаповал Тетяна Леонідівна. Історія і тенденції розвитку західноєвропейських університетів третього віку

Кваліфікаційна робота на здобуття ступеня вищої освіти «Магістр» зі спеціальності 011 Освітні, педагогічні науки. Одеса: Одеський національний університет імені І.І. Мечникова, 2022. Рукопис.

У магістерському дослідження висвітлено проблему розвитку університетів третього віку у західній європі.   Авторка дослідила поняття третій вік, визначила біологічні та психологічні особливості осіб третього віку, визначила особливості розвитку західноєвропейських університетів третього віку у другій половині ХХ – на початку ХХІ століття. 
Практична значущість роботи полягає у тому, що  окреслені тенденції та рекомендації щодо застосування в Україні перспективного досвіду західноєвропейських університетів третього віку можна покласти в основу розробки програми вдосконалення процесу навчання осіб третього віку. 

Ключові слова: андрагогіка, третій вік, університет третього віку, процес навчання, освіта. 

ABSTRACT

Shapoval Tetiana. history and DEVELOPMENT TRENDS OF WESTERN EUROPEANUNIVERSITIES OF THE THIRD AGE 
Thesis for obtaining a master degree of higher education in the specialty 011 - Educational, Pedagogical Sciences. Odesa: Odesa I. I. Mechnykov National University, 2022. Manuscript.

The master thesis highlights the problem of the development of universities of the third age in Western Europe.  The author researched the concept of the third age, determined the biological and psychological features of third-age people, identified the features of the development of Western European universities of the third age in the second half of the 20th - at the beginning of the 21st century.
 	The practical significance of the study lies in the fact that the outlined trends and recommendations regarding the application in Ukraine of the promising experience of Western European universities of the third age can be used as a basis for developing a program for improving the education process of people of the third age.

Key words: andragogy, third age, university of the third age, learning process, education.

ПЕРЕЛІК УМОВНИХ СКОРОЧЕНЬ

УТВ – університет третього віку

В С Т У П
Актуальність і доцільність дослідження. Демографічні зміни у сучасному європейському суспільстві – одна з головних причин, що спонукають до розвитку додаткової освіти дорослих. У всіх західних країнах відзначається загальна тенденція старіння населення, що відображено на офіційних сайтах міністерств освіти. У зв'язку з цим в останні роки все зростаюче значення набуває додаткова освіта особливої вікової категорії населення – людей похилого віку в передпенсійному віці або тих, хто перебуває на пенсії в  «Університетах третього віку». Поява та розвиток університетів третього віку в західних країнах є своєрідною реакцією систем освіти на демографічні зміни в суспільстві, відображаючи необхідність використання професійного, культурного та соціального потенціалу людей цієї вікової групи, з одного боку, та створення сприятливих умов для їхньої  життєдіяльності, з іншого. Прийняття концепції навчання протягом усього життя, економічні, соціальні та політичні зміни в європейському суспільстві викликали інтенсивний розвиток ринку додаткових освітніх послуг для людей похилого віку з метою підтримки їхнього особистісного та професійного розвитку, збереження активної життєвої позиції.
 Проблеми розвитку для літніх людей актуальні і в Україні. Нормативно-правова база спрямована на  визначення пріоритетних напрямів розвитку системи освіти дорослих.  Проєкт закону України «Про освіту дорослих» ( № 7039 від 10.02.2022) визначає правові, організаційні та економічні засади функціонування і розвитку освіти дорослих як системи освітніх заходів та практичної діяльності, спрямованих на оволодіння дорослою особою знаннями, вміннями та навичками шляхом формальної, неформальної та інформальної освіти з метою особистісного та професійного розвитку, адаптації до соціальних, економічних та інших змін у суспільстві, створює умови для ефективної співпраці всіх зацікавлених сторін з метою реалізації права дорослої особи на безперервне навчання впродовж життя для задоволення її особистісних потреб з урахуванням пріоритетів суспільного розвитку та запитів економіки.
Проблеми людей похилого віку досліджували соціологи М. Александрова, А. Дмитрієв, З. Саралієва, В.Шапіро. Значний внесок у розвиток соціальної геронтології зробили вчені, які вивчали фактори старіння (припинення трудової діяльності, звуження звичного кола спілкування й ін.), адаптацію до нових зовнішніх умов, зниження інтелектуальних можливостей – Г. Абрамова, Б. Ананьєв, В.Альперович, А. Лідерс, А. Козлов, Р. Яцемирська, а також зарубіжні науковці – А. Адлер, Е. Берн, К. Хорнц, Е. Фромм, Т. Шибутані та ін.. Питання організації соціально-педагогічної підтримки людей похилого віку вивчали Н. Басов, В. Фокін, Н. Шмельова, М. Букач  та інші; накопичений вагомий досвід соціальної роботи з людьми похилого віку М. Букач, Г. Сагач, О. Цокур, Є. Холостова та ін.. Моделі освіти в літньому віці розробляють Р. Бек, Ф. Діттман-Колі, С. Каде, Ст. Крузе, Е. Ольбріхт, X. Тітгенс , П. Цеман , М. Шульц, О. Еверт  та ін.
Чималий практичний досвід університетів та шкіл для людей третього віку в сучасну епоху потребує нового рівня наукового аналізу та осмислення з метою пошуку оптимальних умов реалізації безперервної освіти в епоху старості, що й зумовило вибір теми магістерського дослідження «Історія і тенденції розвитку західноєвропейських університетів третього віку» 
Зв'язок роботи з науковими програмами, планами, темами. Дослідження виконане відповідно до тематики, передбаченої планом науково-дослідної роботи кафедри педагогіки Одеського національного університету імені І.І. Мечникова  «Освіта дорослих в Україні та світі» (номер державної реєстрації 0119U002443). Автором досліджувався аспект проблеми, пов'язаний з аналізом та теоретичним обґрунтуванням діяльності університетів третього віку в Європі.
Об’єктом дослідження виступає  університетська освіта третього віку Західної Європи.
Предмет дослідження: провідні тенденції розвитку західноєвропейських університетів третього віку.
Мета дослідження полягає в виявленні провідних тенденцій розвитку західноєвропейських університетів третього віку й окресленні можливостей творчого застосування позитивного досвіду в освітньому процесі вищої школи України.
Відповідно до поставленої мети визначено такі завдання:
- Проаналізувати стан дослідженості західноєвропейської університетської освіти третього віку;
- виявити особливості розвитку західноєвропейських університетів третього віку у другій половині ХХ – на початку ХХІ століття;
- виокремити основні періоди розвитку західноєвропейських університетів третього віку;
- визначити тенденції   розвитку західноєвропейських університетів третього віку;
- розробити рекомендації щодо застосування в Україні перспективного досвіду західноєвропейських університетів третього віку в освітній процес вищої школи України
        Методологічні засади дослідження складають гуманістичні принципи освіти і формування цілісної всебічно розвиненої особистості; праці психологів, філософів, педагогів, андрогогів, герагогів, які розкривають певні аспекти освіти осіб третього віку; дослідження з дидактики, соціальної роботи,  положення особистісно орієнтованого підходу до здобуття освіти особами третього віку.
Теоретичні засади дослідження: складають гуманістичні принципи освіти і формування цілісної всебічно розвиненої особистості; праці психологів, філософів, педагогів, які розкривають певні аспекти проблеми навчання та здобуття освіти особами третього віку. 
Методи дослідження. Для виконання поставлених завдань на етапі дослідної  роботи використовувалися такі методи дослідження: вивчення, аналіз і узагальнення науково-методичної, психолого-педагогічної, методичної літератури за темою даного дослідження;  аналіз та узагальнення  нормативних актів з проблеми дослідження, систематизації інформації для визначення закономірностей загального характеру та відмінних характеристик додаткової освіти для людей похилого віку в Європі. 
       Організація дослідження: дослідна робота проводилася у три етапи упродовж 2021-2022 рр. 
     На першому етапі вивчався стан досліджуваної проблеми в теорії та практики викладання педагогічних дисциплін, визначався концептуальний апарат дослідження.
     На другому етапі здійснювалася  порівняння та узагальнення теоретичних, практичних та статистичних відомостей, що дозволили зіставити різні теоретичні підходи та організаційні форми навчання людей похилого віку в Європі.
     На третьому етапі були визначені тенденції  розвитку західноєвропейських університетів третього віку, формувалися загальні висновки.
      Наукова новизна дослідження. Освіта в літньому віці представлена ​​як система з  властивостями та особливостями;  систематизовано теорії та концепції, що розглядають соціальну сутність освіти у третьому віці;  здійснено порівняльний аналіз процесу становлення та функціонування університетів третього віку у країнах Європи, визначено тенденції розвитку західноєвропейських університетів третього віку.
       Практична цінність дослідження  полягає у тому, що рекомендації щодо застосування в Україні перспективного досвіду західноєвропейських університетів третього віку можна покласти в основу розробки програми вдосконалення процесу навчання осіб третього віку а Україні.  Результати дослідження можуть бути використані при навчанні студентів та аспірантів педагогічних та інших ЗВО, які навчаються за спеціальностями 014. – середня освіта, 011 – освітні, педагогічні науки, «Соціологія» та «Психологія», при перекваліфікації педагогів, що працюють у системі додаткової освіти дорослих та в університетах третього віку в Україні, при підготовці лекцій, спецкурсів з порівняльної педагогіки у ЗВО, при написанні наукових праць.
     Достовірність результатів забезпечується теоретичною обґрунтованістю вихідних положень, використанням  діагностичного інструментарію, висновків, використанням методів, що адекватні меті, завданням і логіці розробки проблеми. 
Апробація результатів дослідження. Основні теоретичні, методичні та практичні результати й загальні висновки доповідалися, обговорювалися й одержали схвалення на: 77-ій студентській науковій конференції в ОНУ імені І.І. Мечникова (м. Одеса 2021р.), ІІ заочній Всеукраїнській науково-практичній конференції в Вінниці на базі Донецького університету імені Василя Стуса «Університети третього віку» (м. Вінниця 2021р.).
Публікація. За матеріалом кваліфікаційної роботи опублікована наукова праця у матеріалах Всеукраїнської науково-практичної конференції: Волошина М. Ю. «Історія розвитку університетів третього віку в Україні: Матеріали ІІ заочної Всеукраїнської науково-практичної конференції, м. Вінниця, 20 травня 2021 р. Електронне видання: за ред. В. Ф. Русакова, І. М. Зарішняк. Вінниця: ДНУ імені Василя Стуса, 2021 р. С. 187-189
Структура та обсяг дипломної роботи. Дипломна робота складається зі вступу, двох розділів, списків використаних джерел до них, загального висновку, додатків. Повний обсяг дипломної роботи складає 107 сторінок машинописного тексту, з низ 95 сторінки основного тексту. У списку використаних джерел  79  найменувань. 

РОЗДІЛ І.  ТЕОРЕТИЧНІ ОСНОВИ  РОЗВИТКУ ЗАХІДНОЄВРОПЕЙСЬКИХ УНІВЕРСИТЕТІВ ТРЕТЬОГО ВІКУ

1.1.	Фізіологічна та психологічна  характеристика осіб третього віку

Збільшення кількості людей похилого віку в усьому світі виступає актуальною проблемою багатьох європейських країн. Сутність поняття та характеристика осіб третього віку є предметом вивчення таких наук про людину як геронтологія, психофізіологія, медицина, вікова психологія, андрагогіка, соціологія, які   зупиняються на проблемах, пов'язаних зі старінням організму, з деформаціями особистості цього віку, на формах медико-психологічної чи психотерапевтичної допомоги. Разом з тим, сучасна педагогічна наука активно розробляє ідеї безперервної освіти. Для багатьох людей третього віку провідною стає внутрішня, духовна діяльність, спрямовану прийняття себе нового, старіючого чи старого.
 У західноєвропейській науковій літературі  існує поняття «третій вік»  – це період активного життя, який починається з виходом на пенсію. Вітчизняна література трактує «Третій вік» як стадію життєвого циклу людини, де вона залишає сферу професійної діяльності, змінює характер своєї праці, спосіб життя, через обставини, пов'язані з фізіологічними особливостями літньої людини.  «Третій вік» – це умовна назва перших років пенсійного віку, що наближає людину до старості. Це вік найвищої мудрості, здорового глузду, життєвої філософії, накопиченого величезного досвіду успіхів і втрат. Людина у цьому віці – споглядач, спостерігач, порадник, консультант, духовний наставник, зразок доброти та високої моральності. До третього віку, відносять людей, які зберігають здатність підтримувати свою функціональну незалежність. Третій вік має свої особливості, внутрішню диференціацію, задану образом та умовами життя, станом здоров'я, колишнім становищем у суспільстві тощо. Як зазначають дослідники, ця група літніх людей має власну субкультуру, сформовану її поколінням [ 48].
З точки зору фізіології літньою є  людина, яка досягла віку 60 років і має низку біологічних, психологічних і соціальних особливостей, притаманних старості –  заключного періоду життя. Вивченням біологічних аспектів старіння займалися такі відомі геронтологи, як В.В. Фролкіс, О.М. Хрісанфова, Б. Стрехлер. Проявляється воно безперервними, генетично запрограмованими, прогресуючими дегенеративними змінами в організмі:  Біохімічний рівень (зниження інтенсивності вуглецевого, жирового та білкового обміну речовин, зменшення здатності клітин здійснювати окислювально-відновні процеси, що в цілому призводить до накопичення в організмі продуктів неповного розпаду. Збільшується кількість помилок відтворення специфічності живої речовини. З кожним роком ланцюжок нуклеїн та ДНК стають коротшими на 1 молекулу).  Клітини та тканини  характеризуються розростанням сполучної тканини в судинах, скелетних м'язах, нирках та інших органах, що викликається кисневим голодуванням та загибеллю специфічних клітин через підвищення хімічної інертності білків колагену та еластину, що входять до складу сполучної тканини. Органи і системи поступово змінюються: волосся стає сивим, шкіра покривається зморшками; кістки стають крихкими через втрату кальцію; зменшується м'язова маса, внаслідок чого знижуються сила та витривалість; кровоносні судини, їхня еластичність, деякі з них закупорюються тромбами, слабшає здатність легень до газообміну, знижується вироблення антитіл імунною системою, порушується нейрогуморальна регуляція;  Головний мозок характеризується зниженням функцій енергозабезпечених структур та апарату, відповідального за синтез білка, втрата 6% об'єму та маси мозку, що включає відмирання 4% кори великих півкуль та 12-15% лобної частки, руйнування нейронів та зниження щільності числа синапсів у корі, гіпокам і мозочка з практично повним збереженням підкіркових структур, часткова втрата здатності до формування нейронних зв'язків, зменшення вироблення нейромедіаторів, уповільнення більшості психічних функцій тощо). У той же час, правильне харчування, регулярні фізичні та інтелектуальні вправи, оптимальний режим сну, часте перебування на свіжому повітрі, своєчасне відвідування лікаря тощо можуть допомогти суттєво уповільнити дегенеративні процеси в організмі літньої людини, значно збільшуючи тривалість та якість його життя [7].
Розглядаючи психологічні аспекти старіння, слід насамперед звернутися до досліджень вчених, що підкреслювали значення позитивних тенденцій у психічному функціонуванні літньої людини, пов'язаних із пошуком нових стратегій опосередкування психічної діяльності. Інтелект літньої людини, як зазначають дослідники, спрямовується більшою мірою на саморегуляцію психічної активності, ніж на пізнання світу, що дозволяє індивіду зберегти себе як особистість, а також поєднати свій життєвий досвід та можливості у розумінні світу  та неможливістю активно втілити в життя все задумане. 
До позитивних новоутворень похилого віку відносять:  кульмінаційний момент акумуляції досвіду і знань, інтелекту та особистісного потенціалу з одного боку та власною недосконалістю, робити і виправляти помилки, не завжди і не в усьому виявлятися «першим» і «правильним», «кращим» та «беззаперечним» з іншого;  відчуття себе частиною людства, почуття приналежності до групи, комфорт у взаємодії з людьми, переживання подібності з ними;  оптимізм: віра в те, що світ можна зробити найкращим місцем для життя, тенденція знаходити в людях насамперед позитивні якості. 
Однак старість також пов'язана з серйозними особистісними труднощами: втрата особистісної автономії у зв'язку із сукупністю втрат: економічних (втрата можливості брати активну участь у професійній діяльності, розпоряджатися власністю тощо), соціальних (розбіжності у поглядах з молодим поколінням, зміна становища в сім'ї та суспільстві, необхідність освоювати та використовувати нововведення в галузі техніки, соціального життя тощо), індивідуальних (погіршення здоров'я, смерть близьких, злидні, вимушена непрацездатність, самотність, втрата сенсу та смаку життя тощо), загострення потреб у психологічному комфорті та захисту від ситуацій, що загрожують почуттю власної гідності, повазі, визнанню особистісної значущості, цінності досвіду та знань. Втрата звичних моделей поведінки, пов'язаних з колишньою трудовою діяльністю, яка також спричиняє  зміну відносин у сім'ї, наприклад, подружні пари починають проводити набагато більше часу разом. Спочатку пенсіонери можуть насолоджуватися свободою, проте потім виникає відчуття спустошеності, непотрібності, марності. З часом вони перетворюються на фрустрацію, що часто провокують гнівну і дратівливу реакцію на світ; у деяких випадках можлива необґрунтована агресія, спрямована як на інших, так і на себе [7].
Як зазначають дослідники, найбільш сильним стресом для людей похилого віку є самотність, яка може бути обумовлена такими причинами: відсутність родичів, однолітків, друзів, окреме проживання молодих членів сім'ї. Особливо реальною така самотність стає для людини, яка живе довше за середню тривалість життя; усвідомлення нерозуміння та байдужості з боку оточуючих, страх самотнього життя з одного боку і прагнення відгородитися з іншого, бажання захистити свій світ і стабільність у ньому від вторгнення сторонніх, породжене зациклюванням на ситуації, що породила обмеження кола спілкування; порушення зв'язків людей похилого віку з молодими людьми. Зараз, коли на зміну демографічно молодому суспільству, де громадський авторитет і влада належали старшому поколінню, прийшло демографічно старе суспільство з домінуючим становищем молоді, втрата соціального статусу посилюється виключенням літніх людей з процесу соціалізації підростаючого покоління та соціального контролю за ним. Подружжя виступає в цьому віці однією з основних підтримуючих факторів не тільки за рахунок взаємодопомоги в господарських справах, а й за рахунок високого рівня емпатійних переживань, зумовлених переживанням подібних станів, що забезпечує психологічну компенсацію різноманітних навантажень. У той самий час, зазначено, що у чоловіків та жінок суттєво відрізняється як природа кризи, так і  стратегії її подолання. Для жінки основна складність пов'язана з її зовнішністю (втратою привабливості, переходом до «буденного життя» без чоловічої уваги) та необхідністю працювати (виконувати домашні обов'язки, доглядати маленьких членів сім'ї) до кінця життя без жодного «погляду на пенсію» в цьому сенсі. Для чоловіка ж найскладніша з одного боку зустріч із відповідальністю бути літнім, а з іншого – втрата статусу годувальника, бідність, необхідність матеріально залежати від держави. У той же час, чоловік перебуває у більш стійкому становищі завдяки турботі з боку дружини: тепер, до її обов'язків входять стежити за тим, щоб він вчасно відвідував лікаря,   харчуванням, лікуванням та коригуванням його діяльність. Ця турбота стає для чоловіків настільки важливою, що, овдовівши, вони або помирають незабаром після смерті дружини, або знову знаходять собі подругу-помічницю. В цілому, літній вік є одним з найважчих психосоціальних криз особистості, проживання якого характеризується зміною рольового репертуару, зміщенням домагань з професійної діяльності та підтвердження соціального статусу і збереження здоров'я, задоволення вітальних потреб, акумулювання та передачу життєвого досвіду, розвиток моральних якостей, розвиток моральних якостей, почуттям незахищеності, бездомності, фатальної загрози, інтенсифікацією страхів [37].
Щоб адаптуватися до нового способу життя, пенсіонер змушений докорінно переглянути свої життєві установки, що визначали сенс і мету минулих років. Минулий успіх у придбанні почесних посад і звань втрачають колишню привабливість, міцність сімейних та родинних відносин видається ілюзорною, зникає почуття стійкості внутрішньосімейних зв'язків, матеріальні цінності, набуті протягом життя, позбавляються колишнього сенсу. Переоцінка цінностей знаходить практичне вираження в спокійному, споглядальному та самодостатньому способі життя, що стверджується в старості, орієнтація тільки на сьогодення без будь-яких ретроспективних проєкцій на щасливе минуле або планів діяльного життя на майбутнє, прагненні задовольнятися малим, терпимому ставленні до  смерті, зміцненні моральних цінностей, зверненні до природи. Нерідко з’являється  прагнення виявитися корисним слабким і хворим людям, кинутим тваринам. Виявляються й нові інтереси, які стосуються загальних проблем природознавства, філософії, релігії, мистецтва тощо [ 27].
Прийняття власного старіння –  один з найважливіших процесів психічного життя в третьому віці, успішність якого соціально зумовлена, проте в першу чергу залежить від індивідуальних особливостей особистості. Дослідники  виділяють такі типи ставлення людини до старості [51]: негативіст (заперечення в собі будь-яких ознак старості); екстраверт (визнання зовнішніх ознак вікових змін); інтроверт (гостре переживання старіння, відсутність інтересу до нового, занурення у спогади, мала рухливість, прагнення спокою) Доповнюючи його класифікацію, вітчизняний психологи  виділяють шість типів ставлення людини до факту власного старіння [46]: Реалістичне (прийняття старіння як даності та адаптація до нього);  Зневажливе (оптимізм, бравада, за якими ховаються загальна слабкість, потреба у безпеці, прихований страх за своє здоров'я та життя);  Негативне (ігнорування старіння, підкреслення своїх можливостей надмірною активністю з метою збереження колишнього статусу життя);  Трагічне (переконання, що старість – вже не життя, а крах всього, ставлення до себе як до руїни, що активізує механізми захисту, зокрема заперечення, і сам факт старіння є глибокою психічною травмою);  Геронтофобне (непереборний страх перед старінням, перебільшеність якого більшою чи меншою мірою усвідомлюється, проте насамперед важливі життєві цілі, соціальні інтереси відсуваються на другий план, а незадоволені потреби у визнанні, емоційному контакті та опіці частково задовольняються завдяки оголошення себе безпорадно;  Геронтофільне (заспокоєння та приємні почуття від старіння як здобуття довгоочікуваної свободи, можливості «пожити для себе») [46].
Існує також альтернативна класифікація психологічних типів старості залежно від характеру основної діяльності, що наповнює змістом життя людини похилого віку, розроблена психологом  І.С. Коном [69]: Патологічні форми:  Агресивна старість (бурчання, критика всього і всіх, крім самих себе, прагнення повчати оточуючих, розчарування в собі та своєму житті). Самотня старість (постійне звинувачення себе за реальні та уявні втрачені можливості, що робить життя глибоко нещасним). Здорові форми: Старість як турбота про здоров'я (з одного боку може стимулювати різні види активності, проте з іншого – чревата розвитком недовірливості, надмірною концентрацією уваги на захворюваннях і, як наслідок, зниженням рівня задоволеності життям).  Старість як турбота про сім'ю (переважно у жінок; може знижувати загальну задоволеність життям, незважаючи на структурування часу та наповнення його особистісно значущим змістом). Адаптивна, компенсаторна старість (основне завдання – влаштування власного життя і надолуження того, на що раніше не вистачало часу: матеріальний добробут, відпочинок, розвага та самоосвіта).  Активна, творча старість (літня людина продовжує повноцінно брати участь у громадському житті, не відчуваючи будь-якої неповноцінності).
 Вітчизняні та зарубіжні психологічні  дослідження свідчать,  що більшість людей у пенсійному віці зберігають працездатність, компетентність, інтелектуальний потенціал. Навіть за поганого здоров'я, скромного матеріального достатку, самотності літня людина може бути у злагоді зі своїм віком. В даний час люди, що вийшли на пенсію, відстоюють свої права на активне життя в суспільстві, займаються соціальною чи політичною діяльністю, інтелектуальними та творчими пошуками, спілкуються з друзями, близькими, молоддю, удосконалюються у сфері своєї звичної справи та освоюють нові професії. Усе це наповнює старість позитивним змістом, який схематично можна висловити наступним чином: компетентність, комунікативність, комфорт [67; 71]. 
Соціальні та культурні особливості похилого віку насамперед пов'язані з панівними у суспільстві відповідними установками. Роблячи основний акцент на досягненнях, воно вимірює цінність людини виключно кількістю виконуваної ним роботи, а також розміром її майна. Така система цінностей, орієнтована на пріоритет матеріального, не сприяє повазі до людей похилого віку. Літні люди сприймаються як непотрібні, марні, що аргументується такими фактами: суспільство літніх насамперед пов'язані з ослабленням економіки; працездатне населення скорочується внаслідок падіння народжуваності та збільшення тривалості життя, причому воно змушене утримувати дедалі більше пенсіонерів. У сучасних умовах технологічної революції потрібно дедалі триваліший час на підготовку кадрів, тому з кожним роком відтягується вихід молоді на ринок праці. Однак і освіченій  молоді важко внести новації у виробництво, долаючи консерватизм людей похилого віку, які займають керівні пости. 
Негативний вплив на соціально-економічне життя суспільства посилиться тим, що  суспільство змушене буде витрачати великі кошти на догляд за літніми, особливо за старими та хворими. Якщо раніше частина цього догляду забезпечувалася членами сім'ї, то у старіючому суспільстві зростатиме роль обслуговування за допомогою державних коштів. Зростання кількості тих, хто потребує догляду за літніми людьми, приведе до відволікання дедалі більшої кількості активних громадян від виробничої сфери. Зростатиме потреба і в стаціонарному обслуговуванні, особливо в найдорожчому – клінічному.  Щоб забезпечити збільшені потреби у витратах на літніх, працюючим буде необхідно сплачувати все більші та більші податки. Це, у свою чергу, спричинить зниження мотивації до праці, продуктивності праці, і, врешті-решт, призведе до серйозного конфлікту між поколіннями та відмови молодого покоління від колективної відповідальності за життя людей похилого віку.  Люди похилого віку будуть важко адаптуватися до технологічних нововведень, які повинні, приносити все більшу користь суспільству: підвищувати продуктивність праці, позитивно впливати на громадське здоров'я, покращувати умови життя та індивідуальне здоров'я громадянина, включаючи зростаючу масу літніх людей. Незважаючи на відсутність достовірних наукових доказів таких поглядів, висока їх поширеність чинить серйозний тиск на літніх, змушуючи їх сприймати свій вік як проблему і бачити рішення в тому, щоб не продовжувати своє життя, тяжке як для них самих, так і для суспільства, що ототожнює старість з усуненням людини від виконуваної ним соціальної ролі,  із сфери активної діяльності. У деяких людей це може спричинити посилення активності у тих сферах діяльності, які ще залишилися (наприклад, у сімейному житті) з метою компенсації втрат. Однак у більшості старих людей втрата соціально значущої ролі рівнозначна занепаду активності через втрату цілей, на які можна було б її спрямувати. Багато старих людей відмовляються від колишніх інтересів не через брак сил, а через побоювання бути смішними. Так проявляється і, на жаль, підтримується панівна в сучасному суспільстві парадигма «доживання», що зводить життя в третьому віці до звичних буденних речей, таких як:«, пігулки,  телевізор, глухий кут» [15].
 Однак, існує й протилежна їй концепція «активного старіння», що розглядає пенсійний вік як вершину життя, період переважно культурної та суспільної діяльності та свободи від стресів, пов'язаних з роботою та відповідальністю за себе та інших, що дає унікальну можливість спокійно відпочивати та ділитися своїм досвідом та накопиченими знаннями, а літнє населення розглядається як фактор сталого розвитку суспільства.
 На позитивний перебіг старіння людини вагомий уплив, із-поміж інших факторів, має її участь у різноманітних видах фізичної, інтелектуально-пізнавальної та соціальної активності, тобто суспільна інтеграція. Однак цьому часто перешкоджає така соціальна і культурна проблема постіндустріального (інформаційного) суспільства, як ейджизм – створення стереотипів та дискримінація людини на підставі її віку, поширена у формальних і неформальних сферах суспільного життя, що має серйозні наслідки як для осіб похилого віку, так і для держави загалом. Явище ейджизму може сприяти подальшому соціальному укоріненню стереотипів соціальної ізоляції, ментальної та когнітивної деградації, обмеження фізичної активності й створенню проблеми економічного тягаря у сфері соціального забезпечення громадян. Крім іншого, люди третього віку часто є активними учасниками формування інститутів представницької демократії (виборів, референдумів) та інших форм безпосередньої демократії. Оскільки ця вікова група становить значний сегмент населення фактично всіх країн, то від освіченості та орієнтування у суспільно-політичних, соціально-економічних і культурних явищах залежить траєкторія і швидкість державотворчих процесів [ 43].

1.2.	Стан дослідженості західноєвропейської університетської освіти третього віку в наукових працях вітчизняних і зарубіжних учених

Україна вже тривалий час входить до числа демографічно старіючих країн світу. До того ж характерною особливістю її вікової структури є те, що старіння населення зростає лише «знизу» за рахунок високої смертності дорослого населення та зниження народжуваності. Частка населення, яке досягло  60 років, становить понад 20 %, причому, за даними демографічних прогнозів, уже до середини цього сторіччя очікується зростання цього показника до 38 %, зокрема, частка людей, що досягли 80-річного віку, і кількість людей похилого віку  збільшиться у 3,5 рази [4]. Це означає, що Україна й надалі залишатиметься однією з «найстаріших» країн світу, що, своєю чергою, вимагає відповідних заходів як на державному рівні, так і з боку громадянського суспільства.
 Необхідність системного дослідження феномену неперервної освіти відносно осіб третього віку надала можливості проаналізувати праці вітчизняних та зарубіжних учених відповідної тематики.
Освіта дорослих сьогодні стає одним із найважливіших напрямів розвитку суспільства: сферою культурного виробництва, галуззю економіки, напрямом соціальної політики держави. Як галузь економіки, воно насамперед пов'язане з підготовкою та перепідготовкою кадрів, постійним підвищенням їхньої кваліфікації. Коли на зміну механічним машинам у виробничий процес прийшли комп'ютеризовані автомати, а інформація стала одним з найважливіших ресурсів, перед людством постало питання про підготовку працівника нового типу, що гармонійно поєднує у своїй виробничій діяльності функції розумової та фізичної, розпорядницької та виконавчої праці, постійно вдосконалює технологію та організаційно – економічні відносини. Безперервна освіта стала необхідною умовою відтворення робочої сили. Людина, яка не має відповідної підготовки, сьогодні фактично позбавлена ​​можливості здобути професію, а людина, яка не підвищує періодично свою кваліфікацію,  утриматися в ній надовго. Як частина культури, освіта дорослих є соціальною та духовною опорою життєдіяльності, способом накопичення та розвитку досвіду, знань, інтелекту та особистісного потенціалу, самовизначення та самореалізації людини як особистості, що з одного боку дозволяє йому адаптуватися до індивідуальних та соціальних змін, а з іншого – залишатися в будь-якому віці повноцінним членом суспільства,  не втрачати свого соціального статусу навіть після виходу з професійної діяльності [ 12].
Сучасні дослідження вітчизняних та зарубіжних вчених, що стосуються особливостей діяльності та функціонування університетів третього віку  спираються на основні положення геронтології, андрагогіки, герагогіки.  Розглянемо їх більш докладно.
Геронтологія  (від грец. γέρων(γέροντος) – старий і …логія) – наука, що вивчає закономірності старіння живих організмів, зокрема людини. Основними завдання геронтології є  розкриття ключових механізмів процесу старіння; пошук шляхів збільшення тривалості життя та періоду працездатності; вивчення особливостей захворювань та розроблення методів профілактики й лікування патологічних процесів у людей похилого й старечого віку; дослідження впливу соціального середовища та способу життя на старіння людини [7].
Історія розвитку та становлення уявлень про старіння триває близько 3-х тисяч років.  Геронтологію  як науковий  напрям започаткував у 2-й половині  19 столітті А. Вайсманн. Сучасну геронтологію  заснував лауреат Нобелівської премії Ілля  Мечников, який критично розвинув ідеї А. Вайсмана та заклав основи експериментального  вивчення процесу старіння. Подальшого розвитку геронтологія  набула в працях Олександра Богомольця – видатного українського вченого. Саме з його іменем  пов'язано  становлення геронтології в нашій країні. Представники наукової школи Олександра Богомольця розробили концепцію ролі сполучних тканин в механізмах старіння, що визначила подальші напрями розвитку сучасної науки [7].
 Науковці харківської школи онтофізіологів (І. Буланкін, О. Нагорний, В. Нікітін) запропонували теорію згасання з віком самооновлення протоплазми. Вагомий внесок у розвиток сучасної  геронтології зробили В. Анісимов, М. Аринчин, І. Аршавський, В. Баранов, І. Давидовський, В. Дільман, М. Емануель, а також українські вчені Г. Бердишев, Г. Бутенко, Б. Вартапетов, В. Войтенко, М. Горев, Б. Ґольдштейн, О. Коркушко, Н. Лауер, Б. Маньковський, А. Мінц, Є. Подрушняк, А. Токар, В. Фролькіс, Д. Чеботарьов та ін. На сучасному етапі  наукове вивчення проблем старіння здійснюють фахівці Інституту біології Харківського університету та Інституту геронтології АМНУ (Київ), в якому сформувалися відомі у світі наукові школи – клінічної  геронтології  та геріатрії Д. Чеботарьова та експериментальної  геронтологіії В. Фролькіса. 
Так, дослідник Д. Чеботарьов започаткував в Україні геріатрію та працював над удосконаленням форм організації медико-соціальної допомоги людям похилого віку. В. Фролькіс запропонував адаптаційно-регуляторну теорію старіння та гіпотезу його генорегуляторних механізмів, теорію вітаукта (антистаріння), концепцію етагенезу для характеристики життєвого циклу організму в цілому, а також сформував уявлення про синдроми старіння [7].
У 1972 на базі Інституту геронтології АМНУ було проведено 9-й Міжнародний  конгрес геронтологів.  Від 1984 року з метою вирішення проблем геронтології  Інститут співпрацює із всесвітньою організацією охорони здоров’я. 
У 1997 році  Президент України затвердив розроблену науковцями Інституту програму «Здоров'я літніх людей». Основні сучасні науково-дослідні напрями та пріоритети вітчизняної  геронтології значною мірою спывзвучні з тенденціями її розвитку в Європі та світі. Серед них – дослідження проблем біології старіння, зокрема його молекулярно-біологічних  та генетичних механізмів, ролі ферменту теломерази як об'єкту можливої спрямованої регуляції тривалості життя клітин організму; вікових змін геному, особливостей кодування генетичної інформації та її регуляції; розроблення системних молекулярних моделей старіння з аналізом взаємодії руйнівних факторів, механізмів старіння та анти старіння [7].
Геронтологія загалом є міждисциплінарною наукою,  поділяється на кілька напрямків: соціальна геронтологія вивчає соціальні та психологічні аспекти старіння; біогеронтологія вивчає біологічні аспекти старіння; геріатріка, що часто вважається окремою від геронтології наукою, вивчає хвороби похилого віку та методи боротьби з ними; біомедична геронтологія поєднує останні два напрямки, намагаючись знайти практичні засоби збільшення тривалості життя.
Соціальна геронтологія – це суспільна дисципліна, розділ геронтології, покликаний вирішувати демографічні, соціально-економічні проблеми старіння. Термін «соціальна геронтологія» було введено Е. Стігліцем у 1940 році. Офіційно цей термін закріпився в сучасній науці  у 1960 році [ 7].
Існує чотири напрямки соціальної геронтології як науки: вивчення впливу старості на особистість, на зміну цінностей, потреб людини, його поведінки і способу життя в старості; дослідження стану літньої людини в групі, взаємодія в сім'ї, колективі, з друзями, а також вивчення специфіки груп, що складаються з людей похилого віку; вивчення літніх людей в суспільстві в цілому. Літні люди розглядаються як певна демографічна спільність і вона (спільність) впливає на соціальні процеси та сама перебуває під впливом соціальних процесів; вивчення впливу різних медичних препаратів на певні функції організму в різних вікових групах, яка дозволяє призначати препарати літнім людям виходячи з ряду важливих факторів.
Андрагогіка (від грец. ἀνρός – доросла людина і ἀγωγή – керівництво, виховання) – педагогічна наука, що займається теоретичними та практичними проблемами освіти та виховання дорослих. У науково-педагогічній  літературі використовуються також  терміни: «педагогіка дорослих», «теорія освіти дорослих», «фахове удосконалення» тощо. Використання  терміну «Андрагогіка» для назви особливого напряму педагогіки було введено німецьким істориком освіти К. Каппом у книзі про педагогічні  погляди Платона (1833р.) та викликало, на той час, заперечення Йогана  Гербарта, що вбачав у такому визначенні  небезпеку «узаконення вічного неповноліття».  В той же час, специфічність педагогічних знань, пов'язаних з проблематикою освіти дорослих, була визнана в системі педагогічних наук  як самостійний напрям незалежно від його термінологічного оформлення [7].
Систематизація андрагогіки припадає на другу половину ХХ століття, коли значно розширилася сфера формальної та неформальної освіти дорослих, що потребувала спеціальних досліджень в інтересах підвищення ефективності навчального процесу, осмислення традиційної педагогічної проблематики у світлі ідей безперервної освіти. Значних масштабів набули дослідження  з андрагогіки  у Німеччині: Г.-Г. Ґротгоф, Ф. Пьоґґелер, І. Вірт, а також у Нідерландах, Бельгії, Швейцарії, Югославії, Польщі, Угорщині, Великій Британії, Естонії, Чехії.
Одним з перших теоретиків української  андрагогіки. був М. Галущинський, який дослідив цілі та методи виховання народу, значення народної освіти та національного  виховання, підкреслював  місію товариства «Просвіта» та інших культурно-освітніх  товариств  у  процесі освіти дорослих. Значних успіхів досягла в андрагогічній діяльності Христина Алчевська –  відома діячка народної освіти, яка просувала ідею важливості навчання для народу. Свої міркування про народну освіту вона  втілила в  організації  діяльності школи для жінок. Як свідчать джерела з історії української педагогіки, серед них були представниці найрізноманітніших верств населення та професій: прибиральниці, продавчині, куховарки. Варто зауважити, що відповідним був і розподіл жінок на групи. Оскільки  «вихідні дані», насамперед вік учениць та рівень їхньої грамотності був різним,   алгоритм розподілу їх на групи був наступним:  кожна учениця перед початком занять мала пройти співбесіду та вступне тестування. За віковою ознакою групи були такими: дівчата 10–12 років, підлітки — 12–15 років та  дорослі — 16 років і більше.   Розподіл за грамотністю був таким: неписьменні; малограмотні, хто вміли читати, але не вміли писати, та письменні, яким треба було покращувати свої навички. У жіночій школі вивчали правознавство, фізику, хімію, географію, історію України, письмо й математику. Українську мову викладала сама Христина Алчевська за граматикою Пантелеймона Куліша. Варто зауважити, що жіноча школа стала простором для власних педагогічних експериментів та розробок Алчевської щодо особливостей освіти дорослих, адже Христина  Алчевська також активно вивчала  праці з педагогіки вітчизняних та зарубіжних вчених та впроваджувала розробки, які їй здавалися найвдалішими. Одночасно вона працювала у видавничому комітеті Харківського товариства грамотності, планувала створити новий підручник з української літератури для трудової школи [ 13].
 В контексті провідних тенденцій розвитку освіти, андрагогіка покликана з'ясовувати закономірності, соціальні  та психологічні чинники ефективності  освіти, навчання і виховання дорослих, розробляти методичні системи навчально-виховної  роботи з окремими особами та групами у віці від 18–20 років до глибокої старості, враховуючи своєрідність педагогічної  ситуації: сформованість особистості у дорослих, наявність у них життєвого досвіду, культурні, освітні, професійні запити, переважання самоосвіти і самовиховання тощо. 
Специфіка освіти людей похилого віку полягає у тому, що її контингентом є особи дієздатного віку, які поєднують навчальну діяльність з участю в різних галузях практичного життя, тому для навчання людей цієї групи необхідно застосовувати інші педагогічні принципи, форми й методи навчання, ніж ті, що використовуються для представників інших вікових груп. Організація освітнього процесу для людей похилого віку відбувається з урахуванням особистісних освітніх траєкторій осіб цієї вікової категорії на основі принципів неперервності, індивідуалізації та варіативності навчання. Варіативність полягає у можливості вибору людьми, що навчаються, освітніх напрямів відповідно до своїх нахилів, можливостей і потреб, а також у врахуванні вікових фізичних та психічних особливостей старших.  Реалізація варіативних, особистісно-орієнтованих підходів до навчання осіб третього віку відбувається за умов: а) забезпечення свободи вибору кожному індивіду шляхів отримання знань; б) створення навчального середовища, яке б сприяло культурному і творчому розвитку особистості; в) вибору оптимальних методів і технологій навчання з урахуванням вікових особливостей людей похилого віку [ 15] .
На сучасному етапі розрізняють загальну і порівняльну, а також спеціальні напрями андрогогіки: виробничу, військову, геронтологічну та ін. У таких галузях вивчається зв'язок між фізичним станом, здоров'ям людини та її трудовою та громадською активністю, сприйняття навчальної інформації, орієнтація на різноманітні джерела її отримання, роль бібліотек, музеїв, лекторіїв, освітніх  радіо- і телепередач тощо. 
Термін «андрагогіка» має поширення в спеціальній англійській та німецькій науковій літературі. В європейських університетах діють кафедри андрагогіки, підрозділи науково-дослідних інститутів, виходять в світ   підручники з цієї дисципліни. В андрагогічних дослідженнях існує як емпіричний, так і теоретичний (герменевтика) напрямок. Першим емпіриком вважається американский психолог та педагог Едвард Торндайк (Edward Thorndike),  до лідерів герменевтичного напряму належить Едвард Ліндеман (Eduard C. Lindemann). Андрагогіка як комплексна дисципліна пов'язана, в першу чергу, з клінічною психологією, соціологією, соціальною психологією та філософією.
Термін  «герагогіка»  має грецьке походження. Воно складається з двох слів: «Geraios / Geraros» у значенні «старий», та «Ago», яке означає «я веду до…, я супроводжую, я показую шлях». Родоначальником герагогіки став німецький вчений О.-Ф. Болнов. У 1962 році він заявив про необхідність створення наукової дисципліни "геронтогогіки", що включає теоретичні та практичні проблеми освіти літніх людей. Така ідея виявилася життєздатною і незабаром була підтримана, обґрунтована і розроблена рядом його співвітчизників: Х. Міскесом, Х. Рупрехтом, Х. Петрольцем, Г. Зітманном та ін., старий і ago - керувати, вказувати дорогу), який використовується зарубіжними дослідниками і на сучасному етапі. Система освіти літніх як самостійна галузь почала складатися у Європі вже 1970-ті роки. У 1976 році різні курси, центри та народні університети, які займалися освітою людей похилого віку в  країнах Європи, увійшли до складу Міжнародної асоціації університетів «третього віку», проте, завдяки новому погляду німецького суспільства на проблему старості, європейським центром геронтоутворення залишалася Німеччина. Як зазначав керівник німецького освітнього центру "Робота і життя" П. Вентцель, довгий час держава та її соціальні партнери бачили своє завдання лише в галузі догляду, піклування та допомоги, у той час як переважна частина людей похилого віку має великі ресурси в галузі освіти [ 65].
 У 1985 році там було відкрито федеральне професійне об'єднання «Відкриття вузів для літніх», метою якого стало об'єднання німецьких університетів третього віку, предметом якої було «виховання, освіта, супровід та сприяння людям у період постпрофесійної діяльності з метою їхнього подальшого розвитку».
 Культуро- та мистецтво-орієнтована герагогіка –  новий напрямок, який вивчає можливості культурної освіти та участі людей похилого віку в суспільних процесах. Перші курси з'явилися лише у 2010 році. Варто зауважити, що герагогіка з опорою на мистецтво та культуру надихає людей та відкриває перед ними нові можливості. Німецький герагог Софі Фойєтс-Хане працює з людьми похилого віку та розробляє  проєкти на такі теми: «Культура і вік» –  проєкт, який було реалізовано на базі Центру з вивчення проблем старості Кельнського університету, проєкт «Дух Фріди відвідує Райсхольц» –  цикл культурних заходів,  присвячний мексиканській художниці Фриді Кало. Означені проєкти мали великий успіх, адже  у Німеччині багато людей аж до зрілого віку бажають  брати активну участь у житті суспільства. Свою позитивну роль тут відіграють нові можливості освіти, а також зростання добробуту [51].
Німецький фахівець вважає, що культурогерагогіка допомагає надихати людей, які вступили до старшої вікової групи, ще раз перейнятися почуттям і поміркувати про те, що рухало ними, коли вони були молодими, відповідаючи на такі питання:  Що сталося з їхніми планами? Чи змінили минулі події їхні мрії? Як, підбиваючи підсумки життя, вони можуть прожити цей час?
Необхідність розвитку герагогіки як самостійної наукової дисципліни, з обумовлена ​​ наступними факторами: 1. особливостями людей, які закінчили трудову діяльність; їхні проблеми, інтереси, потреби вимагають інших цілей та змісту навчання; 2. наявністю серед представників старшого віку великої кількості цільових груп, які потребують специфічних дидактичних підходів, методик, освітніх пропозицій та технологій. До таких груп належать люди з обмеженими можливостями, хронічними хворобами, різного рівня освіти, мешканці міста та села, самотні літні люди, які втратили близьких, біженці та переселенці, представники етнічних меншин, соціальні лідери, активісти-громадські діячі та інші; 3. необхідністю створення спеціальної системи підвищення кваліфікації та навчання нових спеціальностей людей передпенсійного та пенсійного віку, які зберегли працездатність; 4. орієнтованістю освітніх програм на організацію спілкування, дозвілля, надання допомоги в осмисленні та оцінці прожитого життя, розгляд питань про сенс життя та кінцівки людського існування; 5. постановкою нових завдань, пов'язаних з "навчанням старіння" представників різних поколінь, міжпоколінської інтеграції, взаєморозуміння та згоди з молоддю; 6. підготовкою кадрів здатних вирішувати специфічні завдання освіти людей похилого віку в сучасних умовах [38].
Герагогіка, як і андрагогіка, знайшла широке практичне застосування по всьому світу. У більшості розвинених країн організовано численні освітні центри, народні університети для людей похилого віку. З'являються та розвиваються університети третього віку – соціальні проєкти, що організовують сукупність різних просвітницьких та навчальних курсів, творчих майстерень, курсове навчання за різними програмами. Однак  відчувається гостра нестача компетентних викладачів, підготовлених для роботи з аудиторією старшого віку. 
Теоретичні та емпіричні дослідження у сфері геронтологічного знання (соціальна, педагогічна геронтологія, геронтопсихологія та ін.), а також практичний досвід розвинених країн світу доводять, що освіта людей  третього віку – ефективний адаптаційний та інтеграційний механізм, своєрідний спосіб подальшого розвитку та самореалізації особистості, а також шлях до реалізації концепції активного і позитивного довголіття. Такі перспективи спонукають до розширення функцій університету, оскільки освіта перестає бути прерогативою молоді. Для закладів вищої освіти відкриваються нові можливості щодо залучення осіб третього віку в академічне середовище і, відповідно, постає питання створення освітніх програм (як загальнокультурного, так і професійного спрямування) для цієї вікової групи. Головна ж соціальна функція освітньої програми – підвищення соціальних, освітніх та культурних показників людей третього віку і, відповідно, суспільства в цілому [ 30].
Збільшення кількості людей похилого віку в усьому світі має зацікавити означені науки –  геронтологію, психофізіологію, медицину, вікову психологію, андрагогіку,  педагогіку. Останні дві активно розробляють ідеї безперервної освіти. Для багатьох людей третього віку провідною стає внутрішня, духовна діяльність, спрямована на прийняття себе нового, старіючого чи старого. Означені науки мають активно розвиватися, адже, поки немає системних знань про старість. В основу розробок мають бути  наукові розвідки з  геронтології, психофізіології, психології, медицини, які зупиняються на проблемах, пов'язаних зі старінням організму, з деформаціями особистості цього віку, на формах медико-психологічної чи психотерапевтичної допомоги [ 24].
У «Меморандумі неперервної освіти» Комісії Європейського Співтовариства визначено основні види освіти дорослих:  формальне навчання, яке здійснюється у закладах освіти з можливістю отримання диплому і відповідної кваліфікації, неформальне навчання, яке проходить у межах діяльності громадських організацій і , як правило, не передбачає здобування офіційно визнаних кваліфікацій,  інформальне (неофіційне) навчання, яке розглядається як постійна навчально-пізнавальна діяльність, що здійснюється у буденному житті людини [ 20]. Науковці в галузі освітньої геронтології розрізняють два види освіти людей похилого віку:  формальна освіта – можливість отримати чи підвищити кваліфікацію для продовження професійної діяльності,  інформальна освіта – можливість покращити спосіб життя, підтримувати активність після виходу на пенсію [20]. 
Університети третього віку на сьогоднішній день – один із найбільш ефективних напрямів соціально-освітньої роботи, спрямованої на «оптимізацію процесу соціальної адаптації осіб похилого віку, інтеграцію життєвого досвіду старшого покоління в життя соціуму» [11], а також на «сприяння подоланню соціального виключення, підвищенню соціального статусу та активності людей похилого віку через залучення їх до процесу неформальної освіти, волонтерської діяльності, створення умов для розвитку соціальних контактів та творчої активності».
Варто зауважити, що у психологічних дослідженнях  міститься попередження про небезпеку такого розвитку, коли особистість «була б раз і назавжди пригнана до однієї вузькоспеціалізованої діяльності і як би зведена до однієї функції». Вчені вказують на  «необхідність становлення особистості, якій були б доступні різні сфери людської діяльності» [13]. Ця ідея ставить перед педагогами завдання безперервного формування широкої пізнавальної спрямованості, крім значення «стрижневих» (спеціалізованих) інтересів. Саме широкі пізнавальні потреби, прищеплені в учнівські та студентські роки, у періоди підвищення кваліфікації, можуть викликати пізнавальну активність людини, що виявляється в тих галузях науки, мистецтва, прикладних видів діяльності, на які не вистачало часу в попередні періоди життя, та пробудити в протилежність негативним процесам старіння позитивну пізнавальну активність
Тому, однією з актуальних проблем сучасних наукових досліджень в галузі геронтології, андрагогіки та соціального навчання дорослих – є збереження активного життя людей похилого віку, накопичення нових знань, реалізації своїх здібностей, незалежності та самостійності, стресової стійкості у кризовий період шляхом їх освіти та навчання. Розглянемо їх більш докладно. 
Серед досліджень, які висвітлюють генезу, розвиток і перспективи університетів третього віку, можна виокремити праці Д. Томпсон (J. Thompson), В. Садлера (W. Sadler), М. Формози (M. Formosa); численні праці присвячено вивченню позитивним соціальних наслідків діяльності УТВ як для індивіда, так і для суспільства загалом (Свіндел (Swindell), Д. Томпсон (J.  Університет третього віку, виконуючи свою основну функцію – освітню та соціальну – підвищує рівень суспільної інтеграції, самореалізації особистості та якість життя людей похилого віку, а також сприяє реалізації концепції активного і позитивного старіння [ 55; 56; 65; 70; 71].
 Характеризуючи становище літніх людей в сучасному суспільстві, часто використається поняття «спосіб життя» як систему видів життєдіяльності означеної соціальної групи, обумовленої соціально-економічними умовами їхнього життя: працею, побутом, громадським життям і культурою. Спосіб життя літніх людей складається й з інших показників, поєднаних з даними рівня і якості їхнього життя.
Рівень життя – економічна категорія, що виражає ступінь задоволення матеріальних і культурних потреб людей похилого віку, забезпеченості споживчими благами, які характеризуються переважно кількісними показниками (розмір пенсії, обсяг реального споживання благ і послуг, рівень споживання продовольчих і непродовольчих товарів, житлові умови тощо).    Якість життя  – категорія соціологічна, що свідчить про задоволення матеріальних і культурних потреб людей похилого віку (якість харчування й одягу, комфортність житла, структура розселення тощо.
Також, варто враховувати  сутність первинної та вторинної соціалізації, на яку вказують П. Бергер та Т. Лукман. «Первинна соціалізація, яка поширюється на особистість, полягає в процесі адаптації в суспільстві. Вторинна соціалізація, на їхню думку, – це «кожен наступний процес, що дозволяє вже соціалізованому індивіду входити до нових секторів. об'єктивного світу його суспільства» [52]. Вторинна соціалізація відбувається за допомогою інтерналізації. Інтерналізація – сприйняття та засвоєння індивідом елементів навколишньої дійсності. У міру інтерналізації у людини формується відповідна даної реальності ідентичність очікування щодо інших, що спрямовує її поведінку у певне рольове русло. Вторинна соціалізація характеризується тим, що члени суспільства зобов'язані утримувати свої позиції шляхом вивчення нових секторів суспільства». Варто зауважити, що схоже спостерігається і в процесі здобуття освіти. Адже це безперервний процес впродовж всього життя. Він  багатофункціональний,  однією з головних функцій є необхідність індивідуума відповідати швидкоплинним соціальним змінам. Саме безперервна освіта дозволяє людині відчувати себе потрібною і корисною суспільству [52]. 
Обґрунтовуючи взаємозв’язок благополучного життя і навчальної активності протягом періоду третього віку, Р. Мак-Нейл наголошує, що «... здорові, активні люди, які продовжують свою розумову діяльність у старості, демонструють сталість і навіть підвищення різних вимірів когнітивного функціонування» [67]. Освіта у пізньому віці виконує дві основні функції: адаптаційну і реноваційну. Адаптаційна функція спрямована на пристосування до нових завдань, ролей та умов життя, а реноваційна уможливлює відновлення і розширення знань і загальних компетенцій [54].  Навчання у похилому віці – це ще й спосіб досягти освітніх цілей, які людині важко реалізувати та більш ранніх етапах життєвого шляху через зайнятість в інших сферах діяльності та виконання відповідальних соціальних ролей. Крім того, навчання в похилому віці сприяє розвиткові критичного мислення, усвідомленню змісту життя, самореалізації та духовному розвитку [55]. Дослідники у галузі освітньої геронтології також вважають, що освіта людей похилого віку повинна враховувати потребу актуалізації знань, яка виникає через зміни, що відбуваються як на суспільному рівні, так і на рівні індивідуальному. Навчальна діяльність через погдиблення знань та розвиток компетенцій зближує людину з сучасним світом [56]. 
Вказуючи на тісний зв’язок освітньої активності людей третього віку та їхньої здатності до самостійного життя, зниження фізичної, психічної і соціальної залежності від інших, Б. Грумбрідж визначив п’ять основних причин, які розкривають необхідність освіти людей похилого віку, наголошуючи при цьому, що їх повинні усвідомлювати і політики, і суспільство, і власне старші: 1) освіта людей похилого (третього) віку сприяє підтриманню їхньої незалежності та впевненості у собі і таким чином знижує зростаючі виклики, що покладаються на суспільні і приватні ресурси; 2) освіта – це основний фактор, що дає змогу людям третього віку легше справлятися з чисельними практичними і психологічними проблемами у складному, змінному і роздробленому світі; 3) освіта для людей третього віку (як суб’єктів освітньої діяльності) посилює їхній дійсний та потенційний внесок у розвиток суспільства; 4) самооцінка і самовираження людей третього віку, їхня здатність ділитися досвідом з молодшими поколіннями сприяє налагодженню балансу і взаєморозуміння між ними, що є необхідним у сучасному світі конфліктів; 5) освіта – вирішальний чинник для багатьох людей похилого віку, які виступають за можливість навчання і самовираження [ 60].
Освіта впродовж всього життя охоплює не тільки професійну діяльність, але й дозвілля, вільний час людини. Так, наприклад, освіта як вид дозвілля була прийнята багатьма літніми людьми в якості змінних видів діяльності, і це привело до виникнення руху «Університет третього віку» («The University of the Third Age»).
В Україні також існує досвід реалізації соціального проєкту «Університет третього віку». Міністерство  соціальної політики України у 2008 році запропонувало пілотний проєкт “Університети третього віку”, що покликаний підтримувати людей похилого віку і допомогти їм комфортно почуватися у сучасному світі [50]. Перші університети третього віку  відкрився у Ковелі на Волині — на базі територіального центру соціально-побутової реабілітації [ 33], Кременчузі — на базі Кременчуцької філії Дніпропетровського університету економіки і права [ 35], у Києві – на базі територіального центру №2 у Шевченківському районі [ 36].  Основними завданнями університету: інтелектуальний розвиток студентів, тренування пам’яті та уваги та, найголовніше, — спілкування. Для пенсіонерів у столиці також відкрився “Університет третього віку”. У цьому закладі вони отримають необхідні для повноцінного існування в сучасному світі знання, відчують себе потрібними, усвідомлять, що життя продовжується і межі пізнання не існує. А ще “університет третього віку” дозволить пенсіонерам розкрити у собі ті таланти, які були притиснуті сірими буднями, роботою, клопотами і родинними проблемами. [50].
У серпні  2011 року Міністерство соціальної політики України видало Наказ № 326 «Про впровадження соціально-педагогічної послуги “Університет третього віку”», метою якого було допомогти органам праці та соціального захисту населення в організації соціально-педагогічної послуги «Університет третього віку» при територіальних центрах соціального обслуговування населення.
Організовано освітній центр «Університет третього віку» при Миколаївському національному університеті імені В.О. Сухомлинського. Він  дозволив об’єднати зусилля різних організацій та спрямувати їхню роботу на допомогу людям старшого покоління [ 6].
Проблеми діяльності університетів третього віку  вивчали вітчизняні дослідники  М. Букач, В. Чайківська, Л. Стаднюк, Ю. Павлова, І. Швець, Т. Федоренко, І. Савельчук, Н. Ліфарєва, Г. Сагач, О. Цокур та ін., причому більшість праць стосувалася лише окремих аспектів їхньої роботи. Так, Ю. Павлова, авторка статті «Принцип “навчання упродовж життя” як необхідна умова збереження та зміцнення здоров’я осіб літнього віку (на прикладі університетів третього віку)» [23], вивчала потреби в навчанні слухачів університету. Згідно з її висновками, переважна більшість їх була орієнтована на відвідування занять фізкультурно-оздоровчого спрямування (70 %), з навчання комп’ютерної грамотності (80 %). Опитавши тих, хто брав участь у фізкультурно-оздоровчій програмі, авторка стверджує, що рівень їхнього благополуччя зріс, і вважає, що це є свідченням «ефективності функціонування Університету третього віку як комплексної програми, спрямованої на збереження здоров’я». Але, як було зазначено вище, цілі УТВ є значно ширшими, крім того, фізична активність, безвідносно до того, в яких організаційних формах вона здійснюється (відвідування спортзалу, гуртки з фізичної культури, самостійні фізичні вправи чи УТВ), позитивно впливає на стан здоров’я осіб похилого віку. 
Схожою є стаття Т. Скорик, де досліджується так званий «соціально-педагогічний ефект УТВ» [30]. Одна зі складових цього соціально-педагогічного ефекту УТВ, за висновками авторки, полягає в «розширенні обсягу знань після навчання», що стосується результатів будь-якого навчання, а не лише УТВ. 
Дослідник І. Савельчук у статті «Інноваційні методи соціальної роботи з людьми похилого віку: специфіка та особливості впровадження» [9], описуючи навчання в УТВ, стверджує, що «найбільш доцільною формою організації надання соціально-педагогічної послуги людям похилого віку… є міждисциплінарна групова робота фахівців соціальної сфери, викладачів вищих навчальних закладів, студентів-волонтерів, які включені у процес навчання та дозвілля літніх людей, за моделлю мультидисциплінарної команди, яка застосовується у роботі з соціально незахищеними категоріями населення, що опинилися у складних життєвих обставинах» [ 27]. Утім, ті, хто навчається в УТВ, не завжди є представниками соціально незахищених категорій населення. Часто це дуже успішні люди, які шукають можливості для власного розвитку в навчальній діяльності. Окрім цього, важко погодитися з інтерпретацією автором методу роботи мультидисциплінарної команди, до складу якої, на думку І. Савельчук, мають входити «директор терцентру, завідувач відділення, психолог, юрист, соціальні працівники» [ 27]. 
Цікавою є стаття С. Федоренко «Університети “третього віку” як складова безперервної освіти; зарубіжний досвід» [51], але зміст цієї праці не включає аналізу української практики. Важливою особливістю більшості із зазначених публікацій є спрямованість на таке поняття, яке в педагогіці прийнято називати «освітою дорослих». Утім, коли йдеться про УТВ, важливо зважати на те, що це навчання, яке базується насамперед на уподобаннях та інтересах людей похилого віку, і основним із його завдань є їхня адаптація до життя в суспільстві, де технології та знання зазнають швидких змін. 
Серед досліджень, які висвітлюють генезу, розвиток і перспективи університетів третього віку, можна виокремити праці Д. Томпсон (J. Thompson), В. Садлера (W. Sadler), М. Формози (M. Formosa); численні праці присвячено вивченню позитивним соціальних наслідків діяльності УТВ як для індивіда, так і для суспільства загалом (Свіндел (Swindell), Д. Томпсон (J.  Університет третього віку, виконуючи свою основну функцію – освітню та соціальну – підвищує рівень суспільної інтеграції, самореалізації особистості та якість життя людей похилого віку, а також сприяє реалізації концепції активного і позитивного старіння [ 55; 57; 67].
Отже,  на сучасному етапі  у роботах, присвячених освіті у третьому віці, переважає акцент на психофізіологічних, соціальних, організаційних аспектах навчання людей похилого віку. Немає серйозного педагогічного аналізу феномена продовження освіти наприкінці життя як наслідку попереднього індивідуального освітнього маршруту, пройденого людиною.
Для європейських держав освіта дорослих виступає  провідною сферою соціальної політики у плані  забезпечення сприятливих умов загального та професійного розвитку особистості, а також засобом забезпечення демократичних свобод, системотворчим фактором національної безпеки та сталого розвитку суспільства, тому що є механізмом розширеного відтворення його професійного та культурного потенціалу ,тобто є причиною прискорення соціально-економічного прогресу країни.
Згідно сучасних вітчизняних та зарубіжних досліджень, кількість людей третього віку в світі постійно зростає, збільшується чисельність довгожителів. І третій вік, безсумнівно, заслуговує на більшу науково-дослідну увагу дослідників та інтеграцію даних про нього, отриманих різними науками. Старіння населення виступає глобальною тенденцією і належить до комплексним проблем, що їх вирішувати більшості країн світу. Його динаміка породжує чимало проблем соціального та економічного характеру: скорочується кількість працездатного населення; зростають витрати на пенсійне, медичне обслуговування, гостро постає проблема догляду безпорадних людей похилого віку; збільшується кількість психологічних проблем людей, що старіють (самотність, безпорадність, втрата мети і сенсу життя, розрив людських зв'язків, звуження кола спілкування, жах старіння тощо).

Висновки до розділу І

Розглядаючи теоретичні та організаційні основи розвитку західноєвропейських університетів третього віку ми дійшли наступних висновків:
1. Сутність поняття та характеристика осіб третього віку є предметом вивчення таких наук про людину як геронтологія, психофізіологія, медицина, вікова психологія, андрагогіка, соціологія, які   зупиняються на проблемах, пов'язаних зі старінням організму, з деформаціями особистості цього віку, на формах медико-психологічної чи психотерапевтичної допомоги. 
Біологічні аспекти старіння  людського організму характеризуються безперервними, генетично запрограмованими, прогресуючими дегенеративними змінами. Психологічні аспекти старіння характеризуються усвідомленням самотності, втратою економічних, соціальних зв’язків, нерозуміння з боку оточуючих. Прийняття власного старіння –  один з найважливіших процесів психічного життя в третьому віці, успішність якого в першу чергу залежить від індивідуальних особливостей особистості. Питання, пов’язані з навчанням та здобуттям освіти людьми похилого віку активно впливають на  відчуття людини  частиною суспільства, почуття приналежності до нього тощо. 
2.	У рамках вирішення наступного завдання – стану дослідженості західноєвропейської університетської освіти третього віку в наукових працях вітчизняних і зарубіжних учених, ми з’ясували, що «університет третього віку» як додаткова освіта людей похилого віку набуває все більшого значення в світі. Дозволяє не тільки підвищувати власну самооцінку, але й відкрити перспективи професійного та особистісного самовдосконалення та продовжувати приносити користь суспільству. 
Однією з актуальних проблем сучасних наукових досліджень в галузі геронтології, андрагогіки та соціального навчання дорослих – є збереження активного життя людей похилого віку, накопичення нових знань, реалізації своїх здібностей, незалежності та самостійності, стресової стійкості у кризовий період шляхом їхньої  освіти та навчання. 
Праці вітчизняних та зарубіжних учених свідчать, що специфіка освіти людей похилого віку полягає у тому, що її контингентом є люди, які поєднують навчальну діяльність з особистим життєвим досвідом. У роботах, присвячених проблемам здобуття освіти у третьому віці, увага акцентується на психофізіологічних, соціальних, організаційних аспектах навчання людей похилого віку.  Серйозний педагогічний аналіз освіти наприкінці життя як наслідку попереднього індивідуального освітнього маршруту, пройденого людиною, пізнавальна діяльність старіючої людини не розглядається сучасною педагогікою як самоцінний феномен. Існує невідповідність між існуванням різноманітного практичного досвіду навчання людей похилого віку та відсутністю методології міждисциплінарного дослідження старіючої людини як суб'єкта безперервної освіти.

РОЗДІЛ ІІ. ОСОБЛИВОСТІ РОЗВИТКУ ЗАХІДНОЄВРОПЕЙСЬКИХ УНІВЕРСИТЕТІВ ТРЕТЬОГО ВІКУ

2.1. Особливості розвитку західноєвропейських університетів третього віку у  ХХ –  початку ХХІ століття.

Несприятливі тенденції в демографічних процесах, зокрема стрімке старіння населення, створюють багато викликів економічного, соціального й культурного характеру. Одне з основних завдань суспільства – збереження людського потенціалу, що можливо через забезпечення соціальної адаптації людей похилого віку. Теоретичні і практичні дослідження доводять, що освіта у похилому віці – ефективний адаптаційний механізм, спосіб подальшого розвитку і самореалізації особистості. Успішнішою формою освіти людей похилого віку є Університети третього віку, головна мета яких – створення умов для активного і позитивного старіння.
Соціологи називають третім віком період, коли людина виходить на пенсію або починає працювати менше, але при цьому хоче якнайдовше зберігати активність. Можливість продовжити, а в деяких випадках і розпочати свою освіту стала актуальною проблемою у сучасному світі. Розглянемо етапи створення та функціонування університетів третього віку у Європі та світі.
Питання ролі літніх людей у соціально-економічному розвитку країн, їх участь в усіх аспектах життя суспільства стало визначальною складовою діяльності IAUTA (International Association of Universities of the Third Age) – Міжнародної Асоціації Університетів третього віку, яка сьогодні нараховує більше, ніж 25000 університетів в усьому світі. Головне завдання IAUTA проголошено в статуті цієї організації: – об’єднувати по всьому світу університети 3-го віку та організації, які мають інші назви, але ті самі завдання [ 12].
Як добровільна організація, IAUTA сприяє міжнародній співпраці між Університетами третього віку, обміну студентами похилого віку. Наприклад, між Великою Британією та партнерськими організаціями США, Японії, Швейцарії.
Заохочення та підтримка університетів третього віку в різних країнах, як в тих, де мережа даних університетів розвинута, так і в таких, де цей процес ще тільки починається - це ще одне важливе завдання IAUTA. За останні два роки такі країни як Польща, Японія та Індія звернулись за допомогою до IAUTA [12].
У міжнародній практиці поняття Університети третього віку (The University of the Third Age (U3A) – асоціюється з міжнародним рухом, мета якого полягає у стимулюванні членів громади в третьому віці життя до активної життєдіяльності й самореалізації через створення й забезпечення функціонування просвітницько-дозвіллєвих закладів різноманітних за типом й характером діяльності.
Формування системи освіти дорослих розпочалося у 2-й половині ХІХ – на початку ХХ століття появою різних форм дистанційного навчання. Значний внесок у розвиток віддаленої освіти зробив британський учений Айзек Пітман (Isaac Pitman). Він навчав поштою стенографічного листа: надсилав шифровані тексти своїм учням і отримував назад роботи на перевірку. З того часу ця практика набула популярності за допомогою  пошти. З 1914 року такі заклади стали з'являтися у Великій Британії. Так, на початку ХХ століття у Великобританії  англійцям, які заселяли віддалені її володіння, було надано можливість «вчитися поштою». Пізніше така форма навчання розповсюдилася і на  провінційні містечка, віддалені від великих центрів. Незабаром навчання за допомогою пошти поширилися в Канаді, Австралії та Новій Зеландії. 1938 року відбувся перший з'їзд Міжнародної ради з кореспондентського навчання (International Council for Correspondence Education) — освіта поштою набула світового статусу [ 19].
У 60-х роках ХХ століття деякі американські інженерні коледжі почали використовувати телебачення з метою надання навчальних курсів працівникам найближчих корпорацій. Такі програми виявилися настільки успішними, що стали прецедентом «поширення високоякісної освіти» для студентів із різних міст. Поступово з'явилася можливість передачі телевізійних курсів через супутники по всій території США, Європі, Австралії, Китаю. Почалася епоха дистанційної освіти.
У 1970-х рр., коли виникла ідея безперервної освіти для кожного, незалежно від віку та професії, змінився не лише зміст, а й його форми освітнього процесу, перед яким тепер стояло завдання не лише компенсації та доповнення рівня освіти людини, а й підвищення кваліфікації фахівців у тих галузях, де знання особливо стрімко оновлювалися. З цією метою у другій половині ХХ ст. по всьому світу з'явилися різні курси, факультети та інститути, а також розпочався розвиток широкого спектру інноваційних напрямів освітньої комунікації. Так, завдяки сучасній системі дистанційної освіти, а також створенню загальноєвропейського навчального простору, що забезпечує взаємозв'язок та спадкоємність різних освітніх структур, педагогічних технологій та форм державно-громадського управління, навчання не обмежується місцем проживання. Також, завдяки кредитно-модульній системі взаємозаліків, прийнятій відповідно до Болонської угоди, стає можливим вільний вибір, в якому університеті Європи вчитися і які дисципліни освоювати, здійснивши який навчається набирає кредити (залікові одиниці) та модулі (частини освітніх програм), причому може робити це одночасно у кількох вишах. Після закінчення курсу людина отримує сертифікат, що підтверджує його знання, якість яких підтверджується акредитацією курсу, а також системою перевірок, які організовують незалежні центри оцінки якості освіти [ 12].
Система освіти літніх як самостійна галузь почала складатися у Європі вже 1970-ті роки. Так,  у 1976 році різні курси, центри та народні університети, які займалися освітою людей похилого віку в різних країнах Європи, увійшли до складу Міжнародної асоціації університетів "третього віку". У 1985 році там було відкрито федеральне професійне об'єднання "Відкриття вузів для літніх", метою якого стало об'єднання німецьких університетів третього віку, Університетський Центр наукової додаткової освіти Німеччини взяв на себе функції з координації Європейської Мережі "Learning in later life", створеної з ініціативи фахівців-герагогів та організаторів навчання людей похилого віку з кількох країн Європи з метою консолідації та розширення освітніх ресурсів в єдиному європейському герагогічному просторі.
З 80-х років ХХ століття  з'явилися різні курси, факультети та інститути, а також розпочався розвиток широкого спектру інноваційних напрямів освітньої комунікації.
Розглянемо особливості функціонування університетів третього віку у країнах Європи та світу. 
Ідея університету третього віку зародилася у Франції в 1972 р. Професор права П. Веллас (P. Vellas), враховуючи демографічну тенденцію збільшення середньої тривалості життя й поліпшення стану здоров’я осіб похилого віку у Франції, вважав, що університети могли б створити   відповідні освітні програми для  дорослих і залучити їх до навчальної діяльності, що стало б важливим кроком до підвищення якості життя цієї вікової групи [69]. Дослідник П. Веллас наголошував, що завдання Університету третього віку полягає у визначенні ролі та можливостей університету в поліпшенні якості життя людей, що виходять на пенсію, чисельність яких у суспільстві невпинно зростала, а їхнє соціальноекономічне становище було досить скрутне. Учений сформулював чотири основні завдання нових навчальних закладів: а) підвищення якості життя людей похилого віку; б) реалізація перманентних освітніх програм для осіб похилого віку; в) координування програм геронтологічних досліджень; г) реалізація освітніх програм з геронтології [69].
 Перший Університет третього віку було відкрито в м. Тулуза. У ньому міг навчатися кожен, хто вийшов на пенсію (або був пенсійного віку) та мав можливість сплатити номінальну (невелику) вартість навчання. Саме навчання відбувалося у денний час, п’ять разів на тиждень, упродовж восьми-дев’яти місяців на рік.
Такі освітні програми довели свою успішність і згодом з’явилися нові групи старших студентів в інших містах Франції та в континентальних європейських франкомовних країнах.
Університети третього віку функціонували при традиційних університетах, у кампусі, користуючись устаткуванням, обладнанням та засобами закладу, а також послугами викладачів. Університети третього віку здебільшого пропонували адаптовані для старших дорослих освітні програми, які зосереджувалися зазвичай на медичних та соціальних проблемах, пов’язаних зі старінням. У 1979 році фахівці у сфері освіти дорослих з Франції та Великобританії видали освітній маніфест, який став початком формування Університетів третього віку у Великобританії [ 19].
Спочатку Університети третього віку були інституцією, яка набула поширення на франкомовних територіях, зокрема у Франції, Бельгії, Швейцарії, Квебеку, а згодом розповсюдилась і в європейських та скандинавських країнах: Італії, Іспанії, Польщі, Швеції, Фінляндії. На початку 80-х Університети третього віку поширились і в англомовних країнах: Великій Британії, а пізніше і в Австралії, Новій Зеландії, на Мальті та Кіпрі. Звісно, в кожній країні, в тій чи іншій мірі, трапляються розходження в організації та впровадженні ідеї навчання людей літнього віку, але основні передумови навчання спільноти третього віку залишаються загальними всюди [ 5].
Система додаткової освіти для людей похилого віку успішно функціонує в Німеччині, що обумовлено комплексним підходом, який враховує такий досвід у США, Франції, Японії та інших країнах. У зв'язку з цим ми бачимо важливість освоєння зарубіжного досвіду для розкриття, порівняння та впровадження в російську освіту найбільш успішних теоретичних підходів і технологій навчання з урахуванням змісту, видів та форм освіти дорослих при реалізації власного потенціалу та традицій. Педагогічний досвід роботи з людьми похилого віку в Німеччині становить інтерес, оскільки там цей напрямок в освіті отримав особливий розвиток у плані розробки теоретичних основ, різноманіття форм і змісту [19]. Аналіз досвіду роботи «університету третього віку» Німеччини показав, що при адекватному визначенні змісту, форм та відповідних методів роботи люди похилого віку проявляють себе як постійні учасники та активісти у підготовці та проведенні освітніх програм, а також помічники спеціалістів установ додаткової освіти для сеньйорів. 
Система «університетів третього віку» у Німеччині повністю сформована і органічно вписана як у загальну систему освіти, будучи практичним втіленням ідеї освіти протягом усього життя людини, так і в соціально-виробничу структуру німецького суспільства [30]. У ході дослідження різноманітних освітніх пропозицій для літніх дорослих були виділені класифікації С. Каде, Ю. Айєрданц, Г. Шойбле як найбільш детально відображають аспект, що цікавить нас, а саме зміст освітньої діяльності. Дослідник С. Каде (1997) виділяє навчальне поле біографії (робота з професійним та особистим досвідом), навчальне поле повсякденного життя (подолання проблем за допомогою активного способу життя), навчальне поле креативності або творчості (самовираження через творчість) та навчальне поле продуктивності (громадська та добровільна робота) [ 34]. Позитивна сторона цієї класифікації у тому, що у ній простежується чіткий  поділ інтересів людей похилого віку. Однак ми вважаємо, що навчальне поле повсякденності та поле творчості мають на меті відповідно об'єднати, оскільки змістовно вони обидва відображають потребу літньої людини в активному та плідному проведенні свого вільного часу для покращення фізичного чи психологічного здоров'я. 
Більш докладну класифікацію освітніх програм «університету третього віку» пропонує Ю. Айєрданц (1992). Він виділяє шість галузей на основі тем, цікавих для літньої людини: 1) освіта літніх як передача знань про старість та старіння, підготовка до старості; 2) розмовні гуртки з комунікативним компонентом (наприклад, навчання іноземних мов); 3) навчальні пропозиції, що охоплюють теми, спеціально призначені для літніх (теми про громадянські права, здоров'я, краєзнавство та інші); 4) загальноосвітня програма навчання; 5) підготовка літніх людей до постпрофесійної діяльності; 6) політичну освіту [30].
У класифікації Ю. Айєрданця є багато змістовних областей, але не проглядається чітка підстава для поділу напрямків змісту: у класифікації є і види діяльності, і тематичні напрямки. Г. Шойбле (1995) підрозділяє позауніверситетські освітні програми для пенсіонерів за їх тематичним принципом. Він виділяє: 1) традиційну освіту для людей похилого віку на теми культури та творчості, теми здоров'я, правових знань, краєзнавства; 2) пропозиції, які ставлять за мету повідомлення інформації чи знань; пропонуються теми про громадянські права, здоров'я, історію, соціальні нововведення та політичні події; 3) «практичний початок», якому відповідають пропозиції щодо навчання нових технологій та поводження з новими приладами домашнього господарства, новою цифровою технікою, комп'ютером та Інтернетом; 4) пропозиції, в основі яких лежить професійний і життєвий досвід, який інтерпретується стосовно нових умов; комп'ютерна грамотність, навчання на медичних сестер, нянечок, доглядальниць з метою подальшого влаштування на роботу; 5) «нове начало», пов'язані з пережитим досвідом, у якому з допомогою освіти, спрямованого пережиті враження від подій, посилюють самосвідомість і сенс життя [75]. Ця класифікація відбиває докладну картину змістовних напрямів, найбільш затребуваних і популярних у навчанні людей похилого віку. На наш погляд, четверте і п'яте виділення можна було б об'єднати, оскільки обидва вони відображають інтерпретаційну функцію, пов'язану із застосуванням досвіду в нових умовах життя [ 30].
Проаналізувавши даний матеріал, ми виділили три основні освітні галузі у змісті освітньої роботи для літніх людей у ​​Німеччині: професійно-технічну (освіта, спрямована на практичні вміння, продовження професійної діяльності); соціальну (освіту через повсякденне життя, суспільну освіту, засновану на добровільній діяльності літніх людей); культурно-творчу (особистісну освіту). Такий розподіл змісту в освітніх установах не випадковий, оскільки він відображає найбільш затребувані області інтересів людей похилого віку. Крім того, ці напрямки відображають тенденції розвитку сучасної освіти для людей похилого віку в Німеччині і в даний час є найбільш розроблюваними областями в освітній роботі «університету третього віку», де інтенсивний розвиток знаходить професійний змістовний напрямок, оскільки дає можливість використовувати багатий досвід літніх людей. людей стосовно нової життєвої ситуації. Спостерігається також тенденція до розширення змістових напрямів та поглиблення специфіки змістовних напрямів. Соціальна сторона освіти отримала розвиток у контексті соціальних змін у суспільстві та вимог, які суспільство пред'являє до людей, що в ньому живуть. У Німеччині завдання включення людей похилого віку в життя суспільства багато в чому вирішує їх участь у волонтерській роботі. Культурно-творчий напрямок пов'язаний із творчим розвитком, що стимулює літніх дорослих до участі в освітніх проектах. На особливий вплив творчості життя літніх людей вказували такі німецькі дослідники, як О.-Ф. Больнов, Г. Форххаймер та ін. У цілому  творча діяльність сприяє оздоровленню психіки, розвитку внутрішнього світу, розширенню особистих зв'язків спілкування.
У Великій Британії університети третього віку є самостійними закладами, неформальними асоціаціями різної структури, що складаються з груп людей, які добровільно об’єдналися, щоб ділитися своїми знаннями, вміннями, навичками і досвідом. Термін університет у цьому контексті використовується в своєму первісному значенні – як група людей, які об’єднуються, щоб розділити своє бажання до навчання. Університети третього віку у Великій Британії ще називають єдиною національною освітньою організацією, якою керують її ж члени [19].
У Великій Британії університети третього віку як самостійне освітнє об’єднання започаткували свою діяльність у 1982 році. Це був проєкт Пітера Леслетта, Майкла Янга та Еріка Мідвінтера [19], які намагалися таким чином втілити ідею створити сприятливі умови для людей літнього віку з метою доступу до освіти й самостійного впливу на організацію цього процесу. Вони організували діяльність людей літнього віку як активних громадян з талантами, вміннями і навичками, які використовуватимуться на користь один одного.
Членство в Університетах третього віку у Великій Британії є відкритим для пенсіонерів та осіб, зайнятих неповний робочий день, незалежно від раси, релігії, політичних поглядів, рівня освіти чи кваліфікації. Такі  положення зазначено в початкових Засадах і повторно затверджено в нещодавно прийнятих Цілях та Основних правилах діяльності університетів третього віку.
У 2014 році у Великій Британії (в Англії, Шотландії та Уельсі) офіційно були зареєстровані 240 Університетів третього віку. У них функціонували 527 груп людей похилого віку за інтересами, в яких навчалися 131 200 слухачів. Сьогодні 1010 Університетів третього віку у Великій Британії налічують 385 029 членів [3]. Мережа університетів третього віку продовжує швидко розширюватися. В середньому щороку у Великій Британії відкриваються близько 50 нових університетів третього віку.
Вони є різноманітними за освітніми програмами, напрямами діяльності та кількістю членів. Чисельність членів коливається від 20 до 20000 і більше, Кожен університет третього віку розробляє свою власну програму і встановлює розмір членського внеску на власний розсуд.
Університет третього віку є освітнє об’єднання літніх людей, що дозволяє учасникам займатися різноманітною освітньою, творчою, дозвіллєвою і оздоровчою діяльністю. Заняття, зустрічі, заходи організовуються в основному в невеликих групах, члени яких регулярно зустрічаються в орендованих приміщення університетів, коледжів, шкіл, соціальних закладів чи інших установ; зустрічі можуть проходити навіть вдома у когось із членів групи. Члени груп за допомогою обміну знаннями, вміннями. навичками і досвідом навчаються один у одного. Більшість Університетів третього віку пропонують поєднання освітніх, творчих, соціальних заходів, які значно сприяють покращенню загального стану здоров'я і добробуту слухачів цих університетів [ 19].
Університет для людей похилого віку Strathclyde в Шотландії – провідна організація впровадження програм для студентів третього віку, яка забезпечує широке коло освітніх можливостей спрямованих на старших слухачів, наприклад, у класі «Як творить музику», ознайомлюють з основами композиції та виконання, такими поняттями як ритм, висота тону, мелодія, гармонія, акорд, тональність та модуляція. По закінченні класу можна отримати ґрунтовні знання музичної теорії, без попередньої музичної освіти.
Перший  університет третього віку в Польщі заснувала професор Халіна Шварц при Медичному центрі післядипломної освіти. Варшавський Університет третього віку, що орієнтується на французький досвід, почав свою діяльність у  листопаді 1975 року. Велику увагу в польських університетах третього віку приділяється підготовці до пенсії, подолання негативних ознак старіння за допомогою пропаганди психічної і фізичної активності, стимулювання міжособистісної активності, участі в громадській діяльності.
Кількість Університетів третього віку в Польщі перевищує 100 (в самій Варшаві – більше 20). Можливості брати участь в освітніх програмах надаються всім бажаючим без обмежень за віком, статтю, місцем проживання, станом здоров'я. Для залучення контингенту учнів використовується рекламна друкована продукція у вигляді документів, інформаційних листівок, розповсюджуваних в службах соціального обслуговування, медичних установах, а також оголошень в електронних і друкованих засобах масової інформації [80].
Так, наприклад, в польських університетах для літніх людей визначаються кілька освітніх цілей навчання: 1. Попередження старості. Програми університетів ставлять собі за мету подолати негативні ознаки старіння, за допомогою пропаганди фізичної та психічної активності. Освіта  розглядається як протидія процесу старіння, як боротьба з ним. 2. Підготовка до пенсії. У рамках освітньої програми проводяться семінари з психології та філософії життя, встановленню контактів з іншими людьми. 3. Підготовка до громадської діяльності. Слухачі «університетів третього віку» беруть участь у різних благодійних акціях, що допомагає літнім людям відчути свою значимість [80].
Специфіка освіти людей похилого (третього) віку полягає в тому, що контингентом є особи дієздатного віку, які поєднують навчальну діяльність з участю в різних галузях практичного життя, тому в навчанні потрібно застосовувати інші педагогічні принципи, форми й методи, ніж ті, які використовують для молоді. Обґрунтовуючи процес навчання старших як баланс їх потреб безпеки і стимулювання, Д. Джеймс (D. James) виокремив два основні види процесу навчання у пізньому віці: 
а) екстенсивне або дослідницьке навчання (розширення), коли людина набуває нові навички,розвиває інтереси та розширює горизонти власного світосприйняття; 
б) консолідативне навчання (зміцнення), коли людина удосконалює свій досвід і погляди,посилює власну позицію в
 суспільстві, особливо після якихось важливих змін чи викликів у житті [ 61].
У Фінляндії вже більше 60-ти років діють народні університети, які приймають на навчання усіх бажаючих. Університети та колегії, пропонують традиційну освіту та навчання дорослих усім віковим групам, а також спеціальну освіту літніх людей. У рамках народних університетів, проводяться, так звані, академії для літніх людей [31].
Особливий інтерес має досвід країн світу. Так, У США та Канаді рух Elderhostel вже багато років пропонує своїм слухачам добре організовані інформативні програми навчальних подорожей, які дають можливість познайомитись з народами інших країн та континентів. Цей інститут сприяє розвитку автономних навчальних організацій третього віку, більшість з яких в цих країнах діють під загальною назвою «Навчання в Інститутах Третього Віку».
Можна з упевненістю стверджувати, що Канада також стрімко «старіє». Частка людей похилого віку у складі населення країни буде збільшуватися, оскільки покоління бебі-бумерів, що народилися в період 1946-1965 років, досягне пенсійного віку протягом наступних 20 років. Внаслідок цього, зросте кількість людей похилого віку в популяції до 23,6% до 2030 року. До 2063 року, число канадців у віці 80 років і старше досягне майже 5 млн. осіб у порівнянні з 1,4 млн. 2013 (StatisticsCanada, 2013). Тенденція такого роду висуватиме величезні вимоги до ресурсів країни з метою довгострокового залучення осіб похилого віку в освітній простір сучасного суспільства, і актуалізуватиметься найближчі 30 років. Така диспропорція змушує уряд Канади приймати складні соціальні та освітні рішення, які можуть допомогти місцевим людям похилого віку залишатися активними і брати участь у житті спільноти, йти в ногу з часом. А. Лебель, демограф зі Статистичного управління Канади, заявляє, що якщо рівень трудової активності та продуктивність праці підвищаться, це може протидіяти деяким наслідкам старіння населення. Все частіше літні канадці залишаються працездатними [ 5].
Уряд Канади повсюдно надає допомогу людям похилого віку, організовуючи різні за формою та структурою освітні заклади, які в свою чергу пропонують унікальні пізнавальні, навчальні можливості, а також розважальні та соціальні програми: Центри для людей старшого покоління, Центри для людей похилого віку або людей похилого віку. відзначити, що окремі регіони Канади різною мірою приділяють увагу літній групі населення та її розвитку. Так, наприклад, інформаційна мережа про роботу в провінції Онтаріо надає відомості про поточні можливості побудови кар'єри та шанси попрацювати волонтером, а також дані про ринок праці, безперервну та дистанційну освіту. Багато шкільних порад, коледжів та університетів Онтаріо пропонують можливості безперервного та дистанційного навчання. Таке навчання складається з самоврядних груп людей похилого віку, які діляться своїм досвідом у вивченні широкого спектру предметів. Деякі місцеві шкільні поради пропонують курси англійської або французької як другої мови, де спеціально для людей старшого віку представлений широкий спектр підготовки на різних рівнях – від початкової до просунутої. Одним з популярних напрямків також є освітні програми, які можуть включати навчання мистецтву, музиці, роботі на комп'ютері. 
Таким чином, у всіх провінціях Канади є, принаймні, одна магістерська програма з освіти дорослих (або пов'язана з нею область, така як вища освіта, розвиток людських ресурсів, дистанційна освіта, освіта на робочих місцях, розвиток громад чи безперервну освіту). Існує також кілька напрямів навчання в Канаді з розширеними  програмами, зосередженими в університетах Торонто, Калгарі та Британської Колумбії. Випускні програми такого роду готують інструкторів, консультантів, громадських працівників, адміністраторів, оцінювачів, тренерів, теоретиків та координаторів професійного розвитку. Понад 45 років одним із популярних напрямів в освіті осіб похилого віку Канади в рамках навчання протягом усього життя є програма Саймона Фрейзера (SFU, 2017). Ця програма налічує тисячі студентів  у Ванкувері, Британській Колумбії та в усьому світі, пропонуючи курси вечорами, у вихідні або через інтернет. Враховуючи зростаючі потреби літніх учнів, в рамках навчання протягом усього життя (SFU LifelongLearning), курси прагнуть задовольнити потреби такого роду за допомогою різних освітніх програм, громадських заходів, індивідуального навчання та проектів, що тісно взаємодіють із суспільством. За допомогою некредитних сертифікатів, дипломів або інших програм, університет допомагає підвищити професійну кваліфікацію осіб похилого віку, допомогти їм увійти в нову для них область і вгамувати їхню пристрасть до навчання. всієї чи частини оплати навчання, якщо вік абітурієнта більше 60 років. Університет Раєрсона також пропонує безкоштовне навчання осіб цієї вікової категорії для чотирирічних програм, а в університеті Макмастерів Гамільтоні є аналогічна програма для магістрів віком від 65 років. Крім того, він знижує плату на 50% для людей похилого віку, зареєстрованих на курсах безперервної освіти. Проте, якщо програма перебуває в університеті Торонто, то для учнів похилого віку буде скасовано лише номінальні допоміжні внески. У свою чергу, більшість курсів, пропонованих громадськими бібліотеками Канади, взагалі є безкоштовними для людей похилого віку. Таким чином, урядом Канади організовані різні за формою та структурою освітні установи, соціальні інститути, які повсюдно надають різні способи соціалізації та залучення до суспільства літніх людей. Університети третього віку створені для організації вільного часу старшого покоління з користю для їхнього інтелектуального розвитку, допомагаючи при цьому залишатися соціально корисними та активними [ 5].
У Японії спеціальні заняття для літніх людей утворилися в 60-х роках ХХ століття. Організації, діючі в рамках японської системи освіти, пропонували різноманітні програми, починаючи з комунальних проблем та закінчуючи навчанням жінок, матерів у період догляду за дитиною. У 1965 році уряд доручив місцевій владі розробити систему подальшої освіти для літніх людей і з 1980 року ця система стала регулярною.
Японія вже зараз стикається з проблемами, які, за прогнозами фахівців, можуть очікувати на інші країни в найближчі 10–20 років. Зниження народжуваності та збільшення тривалості життя призвело до різкого демографічного старіння. З 2005 року відсоток людей похилого віку в Японії став найвищим у світі (CabinetOffice, 2015: с. 8) та за даними на 2013 рік становить 25% населення (OECD, 2017). Японія накопичила великий позитивний досвід у соціальній адаптації людей третього віку. Насамперед у країні підтримується гідний рівень життя людей пенсійного віку, що веде до успішної соціально-психологічної адаптації. Згідно з національним опитуванням, проведеним Кабінетом міністрів Японії у 2011 році щодо економічної ситуації літніх людей (60 років і старше), 71% опитаних вважають, що їм не потрібно турбуватися про своє фінансове становище (CabinetOffice, 2015: с. 11). Завдання ресоціалізації людей похилого віку вирішується також завдяки забезпеченню їхньої повноцінної участі в житті суспільства в силу їх можливостей та бажання. За даними на 2013 рік 61,0% людей похилого віку віком 60 років і старших добровільно брали участь у деяких видах групових заходів (CabinetOffice, 2015: с. 24). У зв'язку зі збільшенням частки людей похилого віку в загальній чисельності населення уряд Японії вирішив поетапно підвищити офіційний вік виходу на пенсію до 65 років. До 2012 року він становив 60 років, а у 2013 та 2016 роках зріс до 61 та 62 років відповідно (TradingEconomics, 2017).
Більшість японських компаній розглядають це як позитивні зміни, оскільки це вирішує проблему нестачі робочої сили та допомагає передати навички молодим працівникам. Станом на 1 червня 2014 року 81,4% з тих, хто досяг пенсійного віку минулого року, все ще працювали (CabinetOffice, 2015: с. 21). у віці 75 років і більше. Проте доктор Я. Оуті, колишній голова Японського товариства геріатрії, вважає, що 60-річним людям слід надати вибір – продовжувати працювати чи займатися добровільними видами діяльності, якщо вони цього забажають (Ouchi, 2017). Така пропозиція ґрунтується на медичних дослідженнях. За даними на 2013 рік, очікувана середня тривалість здорового життя, коли симптоми хвороб не впливають на повсякденне життя, зросла до 73 років (CabinetOffice, 2015: с. 17). Люди хочуть залишатися професійно активними та приносити користь суспільству. Причиною соціальної дезадаптації у людей пенсійного віку може бути різке припинення тривалого періоду плідної трудової діяльності та неможливість подальшої професійної самореалізації.
Варто зауважити, що у багатьох старих людей вихід на пенсію пов'язаний із прагненням передати професійний досвід молодому поколінню. Вони відчувають потяг до виховання нового покоління, наставництва».  Така практика наставництва, коли досвідчений професіонал надає підтримку та керівництво молодому та недосвідченому новачкові, існує як у західних, так і в азіатських країнах. У Японії традиція підготовки «майстер-учень» має давнє коріння у різних сферах. Однією з основних заходів, які вживає уряд Японії щодо старіючого суспільства, є підтримка і заохочення повторного працевлаштування людей похилого віку. З 2001 року було запроваджено систему повторного працевлаштування вчителів, які вийшли пенсію. Приклад ефективного неповного працевлаштування фахівців пенсійного віку можна побачити у проведенні програми входження вчителів-початківців у професію, яка з 1989 року була введена Міністерством освіти, культури, спорту, науки і технологій Японії. Усі викладачі протягом першого року після призначення проходять 90-денний курс підготовки, поділений на навчання у школі та позашкільне навчання. У рамках навчальних планів, в школі вчителя-початківця призначають наставника, як правило, з числа досвідчених вчителів персоналу школи. Він закріплюється за кожним молодим учителем та є найбільш значущою, ключовою особою під час проведення програми. Крім того, вчителям-початківцям можуть бути призначені предметні фахівці у випадку, якщо вчитель-наставник і молодий вчитель молодшої або старшої середньої школи викладають різні дисципліни. Для зменшення навчального навантаження вчителів-початківців та їх наставників залучають вчителів-змінників, які частково беруть на себе їхні адміністративні та викладацькі обов'язки [ 12].
Суттєвими особливостями університетів третього віку є те, що вступ до них не вимагає ніяких попередніх кваліфікацій та досвіду навчання, під час навчання не пропонується ніяких нагород і саме тому не встановлюються екзаменаційні бар’єри, які необхідно долати студентам похилого віку . Це дає необмежені можливості для навчання в межах соціального контексту [12].
У рамках цієї програми, учителів, що вийшли на пенсію, можуть працевлаштовувати на неповний робочий день, при цьому додатково виділяють кошти для оплати їхньої роботи. Насамперед, вчителів-пенсіонерів регулярно запрошують на роль наставників. Однією з переваг подібної практики, за спостереженням Е.Хоу (2007), є те, що «вони мають значний вільний час і енергію, яку можуть присвятити своєму наставництву». Проте, як зазначає Т.Тітібу (2016), «не всіх беруть на цю роль, а лише фахівців із суттєвим досвідом у проведенні дослідження уроку з певної дисципліни». Крім того, за спостереженнями Г. Столз і Ю. Воно (2016), поширена практика, коли досвідчених вчителів пенсійного віку запрошують як зовнішнього експерта при з'єднатися до груп з дослідження уроків (lessonstudy – форма підготовки вчителів-початківців). Оскільки MEXT рекомендує, щоб більшість вчителів були досвідченими педагогами, то нерідко на цю роль беруть осіб, що  нещодавно вийшли на пенсію вчителі. Вони замінюють вчителів-початківців у своїх класах, коли ті беруть участь у навчальних заняттях у школі, або в інших навчальних закладах. Спеціалістів пенсійного віку також запрошують як лекторів для проведення навчання під час позашкільної програми підготовки молодих учителів, яка проходить під керівництвом префектурних освітніх центрів. хоче залишатися професійно активним. Психологи вважають, що бажання передавати професійний досвід початківцям, прагнення до наставництва часто зустрічається серед людей похилого віку. Саме цей аспект, помножений на традицію шанування та навчання у старших, активно використовується в системі професійної освіти та професійно-орієнтованої виховної та освітньої діяльності в Японії.
Процес старіння населення в Австралії – глобальне явище.  За даними Австралійського інституту охорони здоров'я та соціального захисту, старше покоління австралійців (65 років і вище) продовжує зростати і, як очікується, подвоїться до 2057 року (AIHW, 2017). Кількість австралійців віком 65 років і більше перевищить кількість дітей до 14 років 2025 (AustralianBureauofStatistics, 2011). До позитивних фактів можна віднести той, що австралійці відрізняються високими показниками тривалості життя: в середньому чоловіки живуть 80 років, жінки – 84 роки. Фізичне здоров'я літніх австралійців покращується і більшість (82%) ставляться позитивно до якості свого життя (AIHW, 2012). На пенсію чоловіки і жінки в Австралії виходять у однаковому віці – у 65 років (без урахування різних обставин), і вік виходу на пенсію зміниться в наступні роки із наслідками старіючого населення. Актуальними завданнями для австралійського уряду, різних організацій та університетів є спроби залучити якнайбільше літнього населення до навчання, перепідготовки, підвищення свого інтелектуального рівня з метою пристосування до мінливого світу та їх повторної адаптації в ньому не тільки при продовженні трудової діяльності, а й після виходу на пенсію. За даними Австралійського інституту охорони здоров'я та соціального захисту, лише 1 літній австралієць із 10 працевлаштований (AIHW, 2017). Також зазначається, що 1 з 5 австралійців віком від 55 років стверджує, що вік є головним бар'єром для отримання роботи, а 1 з 3 австралійців віком від 55 до 64 років зазначає, що піддавався дискримінації за віковою ознакою (AustralianBureauofStatistics, 2008) , які мають досвід роботи, навчання є додатковою можливістю продовжити термін праці. При цьому негативним фактором є те, що більшість літнього населення почувається некомфортно, повертаючись до навчання. Здебільшого це люди, які мали негативний досвід у шкільні чи студентські роки, люди із заниженою самооцінкою, невпевненістю у собі, ті, хто довго залишався безробітним чи соціально неактивним. Однак, багато австралійських вчених вважають, що досвід учнів - основний фактор, що сприяє навчанню. У 1960 році в м. Хобарт, штат Тасманія, була заснована асоціація Австралійська асоціація освіти дорослих, а в 1998 рік реорганізована.  На сьогоднішній день вона є ключовою організацією, що сприяє «безперервному» та «постійному» навчанню в Австралії, головним національним органом сектору освіти дорослих в Австралії (AdultandCommunityEducationinAustralia, далі –ACE). Основними напрямками політики організації є розвиток грамотності, неформальне навчання, освіта дорослих груп корінного населення, освіта старіючого населення (AdultLearningAustralia, 2018). Існує 531 комерційна організація, безпосередньо визнана і спонсорована урядами штатів Вікторія, Новий Південний Уельс та Південна Австралія. Також підтримується база даних, що складається з 950 постачальників послуг, які ідентифікують себе організаціями ACE. Ключовою характеристикою ACE є надання різних форм освіти, спрямованих на індивідуальні чи групові цілі. Поряд із залученням молоді, дорослого контингенту, людей з обмеженими можливостями у процес навчання сектор грає важливу роль у підтримці літніх австралійців для продовження їх навчання у сприятливому середовищі. ACE допомагає літнім учням продовжити трудову діяльність за допомогою сприяння у придбанні навичок та підтримки у подальшому працевлаштуванні (AdultLearningAustralia, 2018).
Як освітнім феноменом ХХ століття, університети третього віку дозволяють не тільки більш ефективно використовувати наявні знання літніх людей, які мають вже знання літніх людей, придбати нові навички, а також вирішити низку соціальних проблем. Міжнародна волонтерська організація Університет третього віку (U3A) розпочала свою діяльність у м. Мельбурн у 1984 році з метою освіти людей, активних після виходу на пенсію, «у третьому віці» життя. Організація пропонує короткострокові та річні курси (AUniversityoftheThirdAge, 2018). У 1998 році урядом Австралії був створений перший у світі онлайн Університет третього віку (U3A) як однорічний проєкт для оголошеного ООН Міжнародного року людей похилого віку в 1999 році. Метою створення такої форми університету було надання віртуального навчання (курсів) через інтернет людям похилого віку, зокрема тим, хто був географічно, фізично або соціально ізольований. Досягши позитивних результатів, онлайн університет продовжив роботу. Зараз він відкритий для всіх людей похилого віку та молодих людей з обмеженими можливостями (U3AOnline, 2018). . Сектор освіти дорослих в Австралії, університети третього віку, різні курси пропонують широкий вибір програм для людей похилого віку різних форм і змісту [ 17].
Отже, проаналізувавши зарубіжний досвід становлення та розвитку Університетів третього віку, можна сказати що дана інституція є досить поширена в наш час у всіх країнах світу, адже вирішує питання однієї з найвразливіших категорії населення і надає можливість розвитку для людей похилого віку. Така проблема є досить актуальною і для українського суспільства та системи освіти в цілому і потребує подальшого дослідження.
Досвід передових країн показує, що реалізація принципів «незалежності», «участі» та «розвитку внутрішнього потенціалу» людей третього віку (Генеральна Асамблея ООН, 1991) веде до ефективної соціальної адаптації у нових для них умовах. Надання людям похилого віку можливості продовжувати працювати, брати участь у визначенні термінів і форм припинення трудової діяльності не обмежує їх у виборі форм соціальної активності та дає можливість надалі приносити користь суспільству. В умовах різкого зниження частки працюючого населення по відношенню до непрацюючого, як ніколи важливо зберегти залученість пенсіонерів у життя суспільства та використовувати їх професійний досвід та майстерність.

2.2. Тенденції  розвитку західноєвропейських університетів третього віку

Варто зауважити, що  освіта дорослих ґрунтується на моделі відкритої освіти, яка виходить із відкритості світу, процесів пізнання та освіти людини. До нього тісно примикає «відновлювану освіту», що означає здобуття освіти «частинами» протягом усього життя, відхід від практики тривалого навчання у навчальному закладі, чергування навчання з іншими видами діяльності. У зв'язку з цим зростає роль самоосвіти (інтенсивної самостійної роботи студента у зручному для нього місці, за індивідуальним розкладом, за наявності комплекту спеціальних засобів навчання та узгодженої можливості контакту з викладачем по телефону, факсу, електронній або звичайній пошті, а також особисто), сполучною ланкою між базовою освітою (загальною та професійною) та періодичними підвищенням кваліфікації або перепідготовкою фахівців. Це  робить студента  суб'єктом освітнього процесу і ставить перед традиційною освітою завдання озброїти людину готовністю до перепідготовки, цілепокладання, самостійності, цілеспрямованості, відповідальності, адекватної самооцінки, рефлексії, перебудовувати свою діяльність, здатність до самоорганізації, адаптацію до соціальних перетворень, орієнтацію у професійному житті, розуміння себе та навколишнього середовища, якісне виконання різних соціальних ролей. 
  Аналіз наукової, науково-педагогічної літератури, вивчення різних зарубіжних практик західноєвропейських університетів третього віку дозволяє виділити головні  тенденції їхнього розвитку та визначити  типи, на які орієнтується більшість університетів третього віку країн Європи. 
Головною тенденцією розвитку університетів третього віку є розвиток освіти дорослих як сфери послуг. Вона  характеризує сучасну епоху, коли ставка робиться на економічне зростання, технологічну конкурентоспроможність та ринкові відносини. Як вже було зазначено,  основний фактор зростання актуальності освіти дорослих – нові потреби економіки, що зосереджують фокус уваги андрагогіки на професійному зростанні людини, підвищенні її кваліфікації, коли як освіта на постпрофесійному етапі сьогодні залишається маловивченою, незважаючи на те, що вже в середині минулого століття вивчення закономірностей розвитку та освіти людей похилого віку з'явилася самостійний напрямок педагогічної науки – герагогіка, предметом якої є «виховання, освіта, супровід та сприяння людям у період постпрофесійної діяльності з метою їх подальшого розвитку» [15]. 
Сьогодні у більшості розвинених країн організовано численні освітні центри, створено народні університети для людей похилого віку.  Тому наступною тенденцією визначаємо розвиток університетів третього віку як  соціальних проєктів, що об’єднують сукупність різних просвітницьких та навчальних курсів, творчих майстерень, курсове навчання за різними програмами. Разом з тим,  відчувається гостра нестача компетентних викладачів, підготовлених для роботи з аудиторією старшого віку. Процес освіти дорослих найефективніше реалізується в рамках наступних методологічних підходів: гуманістичного, особистісно-розвиваючого, діяльнісного, компетентнісного, проблемно-пошукового, дослідницького, кооперативного, здоров'язберігаючого, рефлексивного та ін., що передбачають застосування інноваційних методів навчання: 1. інтерактивне навчання; 2. групова творча, у т. ч. ігрова діяльність; 3. організаційно-діяльні методи навчання, засновані на технології усвідомлення, орієнтовані на вирішення проблем, комунікацію та рефлексію (пізнання себе та інших, самооцінку та взаємну оцінку тощо).
Так, незалежно від типу розвитку університету третього віку,  головними тенденціями та умовами успішного навчання осіб третього віку вважається гнучкість та диференціація освітньої діяльності, пристосування до потреб особистості, опора на наявні знання та компетентності, використання життєвого та професійного досвіду слухачів в організації та здійсненні освітнього процесу, індивідуальний супровід в освоєнні освітньої програми.
Вивчення та аналіз літературних джерел, законодавчої бази дав можливість визначити п’ять  моделей взаємозв’язку УТВ з приймаючим (традиційним) університетом, пропонованої освітньої програми і виду організації навчання:
французька модель, яка тісно пов’язана з класичним університетом чи є його складовою частиною;
 британська модель,  яка ґрунтується на автономних групах самодопомоги; 
північноамериканська модель, створена на засадах функціонування французької моделі УТВ; характерним є те, що учасники долучаються до планування програм та курсів навчання;
 південноамериканська модель, заснована за принципом західноєвропейської моделі, до навчання залучають майже усіх людей похилого віку; 
китайська модель, яка охоплює різноманітні форми освіти і сфокусована на житті у спільноті, збереженні традицій, а також пропагує здоровий спосіб життя осіб похилого віку [12].
Варто зазначити, що означену класифікацію умовно можна звести до двох провідних моделей діяльності УТВ – французької чи британської, які мають свої характерні особливості та тенденції розвитку. 
Обидві моделі діяльності УТВ спираються на специфіку освіти людей похилого (третього) віку, яка  полягає в тому, що контингентом є особи дієздатного віку, які поєднують навчальну діяльність з участю в різних галузях практичного життя, тому в навчанні потрібно застосовувати інші педагогічні принципи, форми й методи, ніж ті, які використовують для молоді. Обґрунтовуючи процес навчання старших як баланс їхніх потреб, безпеки і стимулювання, Д. Джеймс (D. James) виокремив два основні види процесу навчання у пізньому віці: 
а) екстенсивне або дослідницьке навчання (розширення), коли людина набуває нові навички, розвиває інтереси та розширює горизонти власного світосприйняття; 
б) консолідативне навчання (зміцнення), коли людина удосконалює свій досвід і погляди, посилює власну позицію в суспільстві, особливо після якихось важливих змін чи викликів у житті [61].
Розглянемо сутність та тенденції розвитку французької та британської моделей УТВ.  
Французький тип університетів третього віку почав складатися в 1968 році, коли уряд Франції прийняв програму неперервної освіти (lifelong education) і зобов'язав національні університети її підтримати. Перший університет третього віку запрацював у 1972 році, в ньому не лише навчали людей похилого віку, а й проводили наукові дослідження в області андрагогіки  та герагогіки. У  80-ті роки Французькою спілкою університетів третього віку було запропонувано перелік критеріїв та вимог щодо відповідної організації навчального процесу. Зокрема, однією з таких вимог стало залучення до викладання професорсько-викладацького складу до  визначення  спрямованості  навчальних дисциплін та розробки  навчальних планів та програм [7, 47]. Отже, французька модель університетів третього віку передбачає їх створення та розвиток на базі закладів вищої освіти на основі державної фінансової підтримки  підрозділів, де можна здобути формальну вищу та додаткову професійну освіту. Слід зауважити, що означена модель набула широкого поширення в Німеччині, Нідерландах, Італії та багатьох інших країнах Західної та Центральної Європи, а також французьких провінціях Канади.
Німецький варіант цієї моделі сформувався на межі 1970-1980-х років. Сьогодні   університети третього віку Німеччини працюють у складі великих німецьких університетів та установах додаткової професійної освіти (ДПО). Загальний вектор їхньої діяльності визначається федеральним урядом, а за здійснення  конкретних проєтів відповідають несуть уряди федеральних земель. Оскільки  для мешканців Німеччини характерна висока тривалість життя, УТВ розвиваються і за рахунок набору студентів 80+, освітні потреби яких складають новий дослідницький та прикладний фокус для розвитку педагогіки третього віку. Також у Німеччині  «налагоджено систему сертифікування здобутої професійної освіти та систему працевлаштування людей “третього віку” відповідно до отриманого сертифікату».
 «Довгий час держава та її соціальні партнери бачили своє завдання лише в галузі догляду, піклування та допомоги, у той час як переважна частина людей похилого віку має великі ресурси в галузі освіти», - зазначав керівник німецького освітнього центру "Робота і життя" П. Вентцель  [78].  У 1985 році  у Німеччині  було відкрито федеральне професійне об'єднання "Відкриття вузів для літніх", метою якого стало об'єднання німецьких університетів третього віку. Університетський Центр наукової додаткової освіти Німеччини взяв на себе функції з координації Європейської Мережі "Learning in later life", створеної з ініціативи фахівців-герагогів та організаторів навчання людей похилого віку з кількох країн Європи з метою консолідації та розширення освітніх ресурсів в єдиному європейському герагогічному просторі.
У листопаді 2005 році в Європейській академії м. Отценхаузена на ювілейній Міжнародній конференції Мережі "Learning in later life" освіта людей похилого віку була названа "головним проєктом" сучасного суспільства. Серед її учасників були відомі вчені, керівники фондів та організацій, що підтримують такі проєкти.  Підсумком роботи конференції стала резолюція, звернена до політиків та урядів європейських країн. У ній йдеться про важливість спільних зусиль громадянського суспільства та представників влади для розширення можливостей громадян похилого віку брати участь в освіті. Адже "гармонійний розвиток суспільства можливий тільки, якщо літні громадяни почуватимуться потрібними, якщо у людей похилого віку будуть можливості для творчого самовираження в будь-якій галузі, якщо представники молодого покоління будуть зі щирою повагою ставитися до людей похилого віку" [30]. У травні 2006 року в м. Кельні (Німеччина) під девізом "Старість - це шанс", що передбачало передусім шанс для розвитку, для наповнення сенсом життя в третьому віці, BAGSO, федеральне об'єднання організацій для літніх провело VIII Конгрес людей похилого віку, учасники якого наголошували на  тому, що у кожному віці є свої можливості для розвитку, і тому, щоб йти в ногу з часом, люди похилого віку повинні використовувати шанс безперервної освіти. 
Німеччину можна вважати одним із європейських піонерів та лідерів освіти для дорослих. При цьому народні університети орієнтовані на місцевих жителів, але є також потужна структура освіти дорослих у країнах третього світу: в Африці, Азії та Латинській Америці. Німеччина історично та по праву очолює боротьбу за ліквідацію неписьменності у всьому світі. Нині німецька присутність відчувається у системі освіти для дорослих у Скандинавських країнах, країнах Балтії та ін..
Система додаткової освіти для людей похилого віку  у Німеччині обумовлена комплексним підходом. Педагогічний досвід роботи з людьми похилого віку в Німеччині становить інтерес, оскільки такий напрямок в освіті дорослих отримав особливий розвиток у плані розробки теоретичних основ, різноманіття форм і змісту [30]. Аналіз досвіду роботи «університету третього віку» Німеччини показав, що при адекватному визначенні змісту, форм та відповідних методів роботи люди похилого віку проявляють себе як постійні учасники та активісти у підготовці та проведенні освітніх програм, а також помічники спеціалістів установ додаткової освіти [30]. 
Система «університетів третього віку» у Німеччині повністю сформована і органічно вписана як у загальну систему освіти, відповідає практичним втіленням ідеї освіти протягом усього життя людини, так і в соціально-виробничу структуру німецького суспільства. У ході дослідження різноманітних освітніх пропозицій для літніх дорослих важливими стали наукові розвідки  С. Каде, Ю. Айєрданц, Г. Шойбле,  які  детально розробили  зміст освітньої діяльності осіб похилого віку та класифікували його за певними критеріями.  Так, С. Каде (1997) виділяє навчальне поле автобіографії (робота з професійним та особистим досвідом), навчальне поле повсякденного життя (подолання проблем за допомогою активного способу життя), навчальне поле креативності або творчості (самовираження через творчість) та навчальне поле продуктивності (громадська та добровільна робота) [79]. Важливою особливістю  такої класифікації є те, що у ній простежується чіткий розподіл  інтересів людей похилого віку. Разом з тим, слід зазначити, що навчальне поле повсякденності та поле творчості можна відповідно об'єднати, оскільки змістовно вони обидва відображають потребу літньої людини в активному та плідному проведенні свого вільного часу з метою покращення фізичного чи психологічного здоров'я. 
Соціальна сторона освіти отримала розвиток у контексті соціальних змін у суспільстві та вимог, які суспільство пред'являє до людей, що в ньому живуть. У Німеччині завдання включення людей похилого віку в життя суспільства багато в чому вирішує їх участь у волонтерській роботі. Культурно-творчий напрямок пов'язаний із творчим розвитком, що стимулює літніх дорослих до участі в освітніх проєктах.
Британський тип університетів третього віку відрізняється від французького типу відсутністю зв'язку із закладами вищої освіти. Варто зазначити, що формування системи освіти дорослих в Британії розпочалося відносно давно – наприкінці ХІХ – на початку ХХ ст. з  появи різних форм дистанційного навчання. Згодом група істориків та соціологів з Кембриджського університету – провідними її членами були Пітер Лазлетт, Майкл Янг та Ерік Мідуінтер – запропонувала на початку 1980-х років створити добровольчу організацію, засновану на принципі самодопомоги та самоорганізації. Її члени мали самі створювати групи за інтересами, надавати свої будинки для занять, виступати у ролі або організаторів, або просто учнів,  іноді навіть у ролі викладачів. Групи абсолютно автономні одна від одної, ніким, крім своїх творців та членів, не управляються і не контролюються, а кожен член групи сплачує невеликий щорічний внесок. Британська модель була заснована на теорії герагогіки, яка свідчить, що люди похилого віку мають ряд психологічних і ментальних особливостей. Ця теорія є частиною геронтології – дисципліни, присвяченої вивченню старості та процесів старіння. Різниця між традиційною педагогікою і герагогікою полягає в тому, що люди похилого віку самі визначають програму навчання і ступінь своєї участі в ній. Важливим елементом цієї теорії є й те, що в ній враховуються та визнаються проблеми, пов'язані з віком: зниження здатності сенсорного сприйняття, обмеження фізичної активності та зміни у когнітивних процесах, особливо у запам'ятовуванні.
Отже, особливостями розвитку такої моделі є  більша спрямованість на організацію змістовного дозвілля, а не на здобуття освіти як такої. Університети (наприклад, Стратклайдський в Глазго, який першим розробив програми для літніх ще в 1980-х роках) можуть забезпечувати методичну та кадрову підтримку британських ПТВ, проте останні відкриваються не у закладах вищої освіти, а у центрах денного перебування,  церквах, музеях та інших місцях. у 2010 р. У Великобританії функціонував 731 такий заклад, який охоплював 228873 учасників освітніх програм.
Університети третього віку  Великої Британії у своїй діяльності керуються такими основними принципами: принципом Пітера Ласлетта, принципом третього віку, принципом самоорганізації навчання, принципом взаємодопомоги, принципом особистого вибору доцільності змісту і форм навчання. Розглянемо такі принципи більш докладно [ 19].
Провідний принцип діяльності університетів третього віку принцип Пітера Ласлетта носить таку назву тому, що він був обґрунтований Пітером Ласлеттом, одним із засновників британської моделі руху за навчання у літньому віці і його суть сформульована таким чином: “Ті, хто навчає, мають також навчатися, а ті, хто навчається, мають також навчати”. Таким чином, суть принципу Пітера Ласлетта полягає у тому, що всі студенти Університетів третього віку у Великій Британії одночасно є викладачами, а усі викладачі – одночасно студентами [ 63].
Суть принципу третього віку полягає в тому, що: університети третього віку є відкритими для всіх людей літнього віку. Поняття літній вік визначається не певним віком, а періодом в житті людини, коли прийшов час припинити повну трудову зайнятість;  основною метою діяльності університетів третього віку є навчання заради власного задоволення, а не задля здобуття кваліфікації чи диплому;  при вступі в університет третього віку не вимагається жодної кваліфікації і при його завершенні не присвоюється жодна кваліфікація і не видаються ніякі дипломи;  члени університетів третього віку пропагують цінності безперервного навчання і переваги участі у житті університету для людей третього віку;  члени університетів третього віку мають сприяти тому, щоб усі бажаючі вступити до цього університету могли це здійснити без перешкод і за повного сприяння [64].
Принцип самостійного навчання базується на таких основних положеннях: в університетах третього віку члени груп за інтересами можуть і мають право обирати й охоплювати настільки широке коло тем та заходів, наскільки вони мають на це бажання і можливості; в університетах третього віку не існує різниці між студентами (слухачами) і викладачами; всі вони є членами університету третього віку.
Суть принципу взаємодопомоги полягає у тому, що: кожен університет третього віку є організацією взаємодопомоги, яка є незалежною стосовно організації процесу навчання, але у зв’язку з тим, що кожен Університет є членом Трасту, тому він зобов’язаний дотримуватися провідних принципів Трасту; члени університетів третього віку не оплачують університету за надані послуги; кожен університет третього віку знаходиться на самофінансуванні за рахунок членських внесків, розмір яких зберігається настільки низькими, наскільки це можливо; зовнішнє фінансування розглядається можливим, якщо це не ставить під загрозу цілісність і функціонування будь-якого з університетів третього віку.
У листопаді 2007 р. у м. Ліоні пройшла конференція з проблем старіння Міністрів держав-членів Європейської економічної комісії ООН, де було прийнято Декларацію "Суспільство різного віку: проблеми та можливості". Таким чином, світова спільнота визнала важливість освіти в літньому віці і погодилася з тим, що "процес безперервної освіти сам собою сприяє участі в житті суспільства та самореалізації". До позитивних результатів своєї діяльності міністри віднесли те, що у розробці політики з питань старіння дедалі активніше стали брати участь громадянське суспільство та наукове співтовариство. Освіта людей похилого віку в зарубіжних країнах має велике значення для життя як конкретної людини похилого віку, так і суспільства, в якому він живе.
 Європейські дослідники зазначають, що "навчання є традиційним заняттям для людей, що вийшли на пенсію". На даний момент це є головною відмінністю стану системи освіти літніх у Європі від такої на вітчизняному просторі, де  андрагогіка   має порівняно невелику історію наукового осмислення проблеми освіти  та досить успішну практичну реалізацію.
Ретельний аналіз французької та британської моделей діяльності УТВ дав можливість визначити головну тенденцію змісту освіти: підтримка соціальних зв'язків через культуру та формування нової культури. Підтвердженням такої концепції є діяльність Відкритий університет (Open University) був відкритий поблизу Лондона (Мільтон Кейнес) у 1969 році і включає три види навчання: дипломне; постдипломне; недипломне (орієнтоване на вдосконалення фахівців, виникло 1973 року).
У 1992 році у Відкритому університеті навчалося понад 100 тисяч дорослих плюс 103 тисячі користувалися матеріалами та консалтинговими послугами, а також проходили короткострокові курси.
Університет має 6 факультетів, які дають освіту за 50 напрямками. Так, наприклад, гуманітарний факультет спеціалізується на кіно, філософії, історії, історії мистецтва, античної історії, літературі, модернізмі в мистецтві, музиці, релігієзнавстві, малюнку; факультет суспільних наук – на економіці Європи, географії, мовах та комунікації, методології, плануванні міст (urban
planning). Британський університет «третього віку» орієнтований на фітнес; громадську діяльність; якість життя. Відзначається високий рівень самоорганізації літніх людей
У Франції склалися три незалежні напрями навчання літніх та дорослих: традиційне сільське навчання (культурно-суспільне); освітня діяльність профспілок; професійне навчання, яке наразі стало домінуючим.
Скандинавський досвід активного впровадження західно-європейської моделі призвів до найбільш вражаючим показникам рівня освіти та зайнятості населення старше 60 років порівняно із середнім показником для 37 країн – членів Організації економічного співробітництва та розвитку. При цьому у Фінляндії університети третього віку комбінують дві моделі: французьку (УТВ організовуються у вишах і пропонують освоєння академічної програми) і подану нижче англосаксонську (УТВ покладаються на самостійний вибір студентами освоюваних дисциплін) [ 12].
У США вже кілька років діє Wayne State University у Детройті (штат Мічиган). У 1980 року тут навчалося 35 тисяч осіб. Коледж вихідного дня платний, але навчання тут складає всього 50–70% стандартної вартості. Є також служба сільськогосподарського розвитку та консультування, де застосовується погодинна оплата та оплата на контрактній основі. Крім того, є університетська модель сприяння фермерам. У Міністерстві сільського господарства США є 15 тисяч фахівців, основна функція яких – дослідження та консалтинг. Дослідник Мартін Хоултон створив Elderhostel, творчо перетворивши досвід європейських турбаз для людей похилого віку. Тут навчання поєднується з подорожами та пригодами, а самоосвітня діяльність формується на засадах самовиховання.
Варшавський університет третього віку орієнтований на французький досвід і існує з 1975 року. Основні цілі, що переслідуються тут: попередження старості; поглиблення та розширення знань; підготовка до життя на пенсії; підготовка до суспільної діяльності. Польські андрагоги вважають себе  і педагогами, і соціальними працівниками, і психологами, і аніматорами [ 54].
У Японії спеціальні заняття для літніх почали виникати у 60-ті роки, роки «японського дива» та серйозних змін у демографічній ситуації. 1965 року уряд доручив місцевим органам влади розробити систему освіти для літніх людей.З 1980 року ця система діє на регулярній основі і є однією з найчисленніших у світі.
Південна Корея — тут діють 426 академій, у яких навчається 41 тисяча людей віком понад 60 років. У Китаї — 5 тисяч університетів для літніх та пенсіонерів, де навчається одночасно мільйон осіб. У Фінляндії народні університети виникли у 40-ті роки ХХ століття,  коли знадобилося «доточувати» до конкурентоспроможної трудової компетенції корінне населення Карелії. В рамках університетів діяли  також академії для людей похилого віку. У Данії та Швеції поряд із народними університетами діють також університети для пенсіонерів. Фінансування здійснюється Міністерством освіти, місцевою владою та приватними особами.
У Голандії діє проєкт «Пенсія в перспективі» включає п'яти- та семиденні курси для тих, хто збирається вийти на пенсію в місцевих центрах або організаціях освіти. В Італії  розпочався процес з організації компенсаторних курсів з навчання до рівня початкової та середньої школи. Поряд із народними університетами є широка мережа аматорських театрів, хорів тощо спеціально для людей похилого віку.
Розглянемо специфіку освітніх та самоосвітніх процесів. Так, відмінними рисами процесів освіти та самоосвіти виступають: орієнтація не так на знання (яких і так накопичено досить багато), але на розуміння; орієнтація не так на придбання досвіду, але в усвідомлення й оформлення власного накопиченого життєвого та професійного досвіду; світоглядна освіта та самоосвіта орієнтована не на онтологічне поповнення, а на оформлення та переосмислення власного інтелектуального багажу; прикладні навички та вміння, орієнтовані насамперед на самообслуговування. З цього випливає, що основною формою освіти має бути самоосвіта — на груповому та індивідуальному рівні.
Отже, освіта літніх людей  та пенсіонерів – не полегшена освіта, а інша в порівнянні зі звичайною освітою. Тому, найбільш поширеними формами організації освіти дорослих мають бути: курсові, гурткові, клубні та суспільно-організаційні (мережеві освітні спільноти, соціально-освітні проєкти), дистанційні. У професійній сфері вони можуть бути представленими секціями, товариствами, школами, майстернями, лабораторіями, тренінгами, лекторіями тощо). У художньо-естетичній сфері основні форми організації процесу навчання: студії, театри, оркестри, ансамблі, хори тощо. У масовій культурно-дозвільній сфері – фестивалі, виставки, свята, концерти, екскурсії (освітні подорожі), табори тощо. Основні напрями освіти дорослих: навчально-професійний (підвищення кваліфікації, інформаційні технології, іноземні мови та міжкультурне спілкування, економіка та підприємництво, основи правової культури тощо), соціально-психологічний, духовно-моральний, педагогічний фізкультурно-оздоровчий, екологічний ( домоводство, енергозбереження, раціональне споживання і т. д.), культурно-дозвілля, та ін.
Отже, можемо визначити наступну   перспективну тенденцію вивчення та подальшого навчання осіб  третього віку. Зокрема, тенденція виявлення позитивних пізнавальних потенціалів людей похилого віку в контексті феномену позитивного старіння. Аналізуючи педагогічну літературу, підкреслюємо,  що старіння варіативно, та способи продовження освіти у цьому віці повинні відповідати варіативності використання форм та методів. Для повноцінної освіти людей третього віку необхідні спеціально розроблені навчальні програми, які враховують різноманітність освітньої мотивації слухачів, їхніх ґендерних та культурних особливостей, попередній життєвий та освітній досвід. Також необхідне переосмислення ролі керівника (педагога), який здатний поставити слухача будь-якого віку в активну позицію самостійного вирішувача проблем. 

2.3. Рекомендації щодо застосування в Україні перспективного досвіду західноєвропейських університетів третього віку

Досвід розвинених країн світу демонструє, що ефективним адаптаційним та інтеграційним механізмом подальшого розвитку і самореалізації особистості у третьому віці є освіта впродовж життя. Освічене суспільство – вагомий чинник підвищення якості та стандартів життя громадян, соціальної стабільності й економічного балансу країни.
Сворення університетів третього віку в Україні є нині одним із актуальних завдань у сфері освіти дорослих. Старіння населення, або збільшення кількості людей похилого віку, стало наслідком зниження народжуваності та зниження смертності дітей і людей середнього віку, а отже, – зростанням середньої тривалості життя. В окремих регіонах формування вікового складу відбувалося під впливом міграцій певних статевих і вікових контингентів. Останні дані аналітичного звіту засвідчують, що Україна входить до 30 найстаріших країн світу. Нині люди після 60 років становлять 23% населення країни. За національним демографічним прогнозом, на період до 2025 року частина осіб віком від 60 років становитиме 25%, а у 2030 році – понад 26% [2, с. 4]; у 2061 році частина дітей населення України становитиме 14,9%, осіб у віці 60 років і старших – 31,2% (у 2013 р. – 21,4%) [3, с. 80]. Наведені дані взято з відкритих джерел та не враховують воєнні дії, які зараз відбуваються на території України.
Сьогодні винятково важливого значення набуває орієнтація освіти дорослих на забезпечення соціально-культурного прогресу осіб третього віку.  Нормативно-правова база спрямована на  визначення пріоритетних напрямів розвитку системи освіти дорослих в Україні.  Так, напередодні масштабного вторгнення російської федерації в Україну, а саме 22 лютого 2022 року, кабінетом міністрів України було внесено проєкт закону України «Про освіту дорослих» ( № 7039 від 10.02.2022), одержаний Верховною Радою України. Цей закон визначає правові, організаційні та економічні засади функціонування і розвитку освіти дорослих як системи освітніх заходів та практичної діяльності, спрямованих на оволодіння дорослою особою знаннями, вміннями та навичками шляхом формальної, неформальної та інформальної освіти з метою особистісного та професійного розвитку, адаптації до соціальних, економічних та інших змін у суспільстві, створює умови для ефективної співпраці всіх заінтересованих сторін з метою реалізації права дорослої особи на безперервне навчання впродовж життя для задоволення її особистісних потреб з урахуванням пріоритетів суспільного розвитку та запитів економіки [ 50].
З огляду на зазначене вище варто наголосити, що сучасне українське суспільство потребує модернізації всіх складників своєї життєдіяльності, але фундаментальним є завдання істотного та якісного підвищення ефективності освіти впродовж життя.
Проведений нами аналіз сучасного стану запровадження, особливостей організації, залучення та використання ресурсів, форм та методів проведення навчання в УТВ свідчить про те, що в Україні використовується кілька підходів до створення УТВ, які значною мірою визначають їхню структуру. Це: – УТВ, які створені при територіальних центрах і діють у межах їхніх відділень, зазвичай це відділення соціально-побутової адаптації; – УТВ, що утворюються як ініціатива кількох партнерів та можуть діяти на базі  закладу вищої освіти; – УТВ, створені як навчальні програми (курси) в приватних навчальних закладах; – УТВ, що працюють як складова громадської організації; – УТВ, що є самостійною громадською організацією. Незважаючи на різних засновників, практично всі утворення керуються у своїй діяльності Методичними рекомендаціями, які є складовою Наказу Міністерства соціальної політики України від 25 серпня 2011 року № 326 [18]. На розвиток та відповідно до власного організаційного статусу вони можуть розробляти власні Положення. На підставі наведених вище документів також визначають умови прийому та зарахування слухачів на навчання. Відповідно до вимог Міністерства соціальної політики, якими керуються всі територіальні центри, для вступу треба подати ті самі документи, що й для отримання послуг територіального центра. Сюди входить також медичний висновок про здатність до самообслуговування та потребу в сторонній допомозі. Цей документ має бути підписаний завідувачем терапевтичного відділення поліклініки чи головним лікарем амбулаторії, дільничним лікарем-терапевтом та лікарем-психіатром. Чи буде особа прийнята на навчання в УТВ, залежить від висновків лікарів, які мають вказати, що особа може отримувати послуги у відділенні соціально-побутової адаптації, оскільки потребує сторонньої допомоги у зв’язку з тим, що має проблеми чи в неї знижена (відсутня) здатність до самообслуговування. На практиці подібні вимоги обертаються тим, що люди повинні витрачати багато часу на отримання відповідних довідок.
Сучасні дослідження, що стосуються вивчення сучасного стану розвитку університетів третього віку в Україні, проведені  Баніт О. В., докторкою педагогічних наук, Букачем Миколою Миколайовичем –  доктором педагогічних наук, професором кафедри менеджменту та освітньої політики комунального закладу вищої освіти «Одеська академія неперервної освіти Одеської обласної ради», який є  організатором та головою громадської організації «Освітній центр «Університет третього віку» для людей поважного віку в м. Миколаєві виявили причини  відставання вітчизняних університетів третього віку від світових практик у часі та масштабах впровадження та  слабкої  організації діяльності таких установ; головні з них – недостатнє розуміння, перш за все, ролі, завдань та перспектив УТВ для закладів вищої освіти, держави та суспільства [ 22].
Так, перший університет третього віку відкрився у 2008 році в Ковелі на Волині на базі територіального центру соціально-побутової реабілітації 
[ 35]. Другий невдовзі з’явився в Кременчуці – на базі Кременчуцької філії Дніпропетровського університету економіки і права. А у вересні 2009 року з'явився університет третього віку у Києві– на базі територіального центру № 2 Шевченківського району м. Києва [ 21].   У жовтні 2009 року за ініціативи Університету імені Альфреда Нобеля та за підтримки Дніпропетровської міської ради також був створений спільний соціальний проєкт для літніх людей міста  [ 36].
Університет у Ковелі було створено при територіальному центрі соціального обслуговування (надання соціальних послуг) м. Ковеля як соціально-педагогічна послуга – «Університет третього віку» з метою збереження та формування активної життєвої позиції людей старшого віку. При університеті діють п'ять факультетів: соціально-правовий, основи медицини, мистецький, фізичної реабілітації, комунікаційних та інформаційних технологій. Процес навчання базується на принципах добровільності та методах навчання дорослих: лекції, дебати, дискусії, доповіді, розповіді історій, розв'язання проблем, практичне оволодіння навичками, демонстрація (показ, спів, декламування) тощо. Заняття на факультетах проводяться без екзаменів, заліків і контрольних робіт, відвідування і успішність – на добровільних засадах. Підтвердженням того, що університет третього віку в Ковелі функціонує, є публікації, що періодично розміщуються на сайті міської ради [ 35].
Університет третього віку в Дніпрі є наймасовішим проєктом для людей третього віку в Україні. Програми, які реалізує цей університет, унікальні за своїм масштабом і наповненням. Із викладанням дисциплін університету допомагають заклади вищої освіти, що є в місті. Впродовж кількох років цей проєкт упроваджували в життя викладачі та співробітники університету імені Альфреда Нобеля разом із соціальними службами міста. Загалом університет пропонує різнопрофільні курси – від вивчення іноземних мов до опанування агрономії й комп’ютерної грамотності. Нині його слухачами є близько 11,5 тис. літніх дніпрян, яким проєкт дає можливість не лише безкоштовно навчатися і піклуватися про своє здоров’я, а й забути про самотість. Він дає змогу отримати нові знання тим, хто хоче розвивати свої навички, дізнаватися нове й спілкуватися за спільними інтересами [37]. Вони змогли не тільки знову відчути себе студентами на лекціях з економіки, права, психології, культурології тощо, але й опанувати комп’ютерну грамотність, відвідати виставки в музеї та арт-галереї, самотужки створювати яскраві свята, опанувати дихальними вправами і протистояти хворобам. Важливим складником розвитку цього проєкту були зустрічі слухачів із провідними діячами влади, культури, соціального захисту, під час яких відбувався творчий діалог. Слухачі університету долучаються до різноманітних конкурсів і змагань по всій країні: беруть участь у міжнародних спортивних літніх сіньйоріадах, фестивалях і конференціях, долучаються до флешмобів. Зокрема, два роки тому близько 300 слухачів університету встановили всеукраїнський танцювальний рекорд і провели перший в історії міста конкурс краси серед жінок елегантного віку. Університет третього віку в Дніпрі має власний професійний сайт (https://utvdnipro.dp.ua/ru/) і сторінку у Facebook (https://www.facebook.com/UTVdp/). Основними завданнями університету є інтелектуальний розвиток студентів, тренування пам’яті та уваги та, найголовніше – спілкування.
На базі Кременчуцького інституту Дніпропетровського університету економіки та права імені Альфреда Нобеля у 2009 році було започатковано вищий навчальний заклад виконавчого комітету Автозаводської районної ради «Університет третього віку», який є формою цільової соціальної послуги у форматі просвітницького закладу навчання літніх людей у Полтавському регіоні. У цьому навчальному закладі, як і в інших, передбачено відповідний порядок і атрибутику навчання: статут, емблему, гімн, прапор. Метою діяльності Університету є подолання стереотипного сприйняття людей похилого віку як пасивного сегменту ринкової економіки та лише споживача матеріальних ресурсів держави. Освіта літніх людей в Університеті покликана подолати вікову кризу, втрату соціального статусу та дефіциту спілкування. 
Основні принципи Університету: – підтримувати фізичні, психологічні та соціальні здібності людей старшого покоління; – сприяти створенню можливостей для освіти, навчання та розвитку старшого покоління; – розвивати діалог між поколіннями; – залучати ресурси самих людей старшого покоління для підвищення якості їх власного життя та активної участі в житті громади; – створити можливості для навчання впродовж життя людям, що вже вийшли на пенсію; – співвідносити навчання з вимогами та потребами сьогодення; – отримувати задоволення від навчання.
В університеті діють три факультети: культурно-просвітницький, медичний, історико-краєзнавчий. Кременчуцький інститут Дніпропетровського університету економіки та права імені Альфреда Нобеля опрацьовує комплексну наукову тематику «Методологічне забезпечення прискорення процесів соціально-економічного розвитку Кременчуцького біосферного регіону» (№ 0108U004531) [ 16].
Викладачі Університету – волонтери, понад 50% становлять пенсіонери відповідного фаху і рівня підготовки. Навчальний процес і культурно-просвітницька робота здійснюється за двома семестрами з вересня по червень згідно з робочим навчальним планом, погодженим Радою Університету. Заняття проходять один раз на тиждень і тривають не більше двох годин. Слухачі Університету зараховуються наказом його ректора на підставі поданої заяви без вступних іспитів. Після закінчення слухачеві видається диплом, в якому відображаються досягнення слухачів протягом усього терміну навчання – 1 рік. Діють форми морального заохочення, які визначаються Радою Університету та виконкомом Автозаводської районної ради [1, с. 339–340]. Основною метою соціального проєкту «Університет третього віку» від Полтавського університету третього віку  є реалізація принципу навчання людей старшого віку впродовж усього життя та підтримка фізичних, психологічних та соціальних здібностей. У ПУЕТ студенти 55+ отримають необхідні для повноцінного існування в сучасному світі знання, відчують себе потрібними, усвідомлять, що життя продовжується і межі пізнання не існує. Університет третього віку дозволить пенсіонерам розкрити у собі ті таланти, які були притиснуті сірими буднями, роботою, клопотами і родинними проблемами. Відповідно до проведеного попереднього опитування найбільше охочих навчатися комп’ютерним технологіям, здоровому способу життя й психології. Однак зазначимо, що значну зацікавленість студенти виявляють й до правового захисту, краєзнавству та іноземним мовам. Навчання для студентів є абсолютно безкоштовним оскільки – це соціальний проєкт, що колектив ПУЕТ втілює у життя. У рамках проєкту студентам запропоновано широку та різноманітну програму навчання, кіно-кейси й багато цікавих заходів [16].
У м. Миколаєві під керівництвом професора М.М. Букача на кафедрі соціальної роботи Миколаївського національного університету імені В.О. Сухомлинського було реалізовано  проєкт  допомоги територіальним центрам міста в організації соціально-педагогічної послуги «Університет третього віку». У процесі роботи над цією ідеєю викладачами кафедри була розроблена програма діяльності “Університету третього віку”, яка включає в себе два блоки: навчання та організація дозвілля. Навчальний блок включав у себе рекомендовані теми лекцій у таких галузях: медико-валеологічна, психолого-педагогічна, комп’ютерно-інформаційна, соціальнополітична, культурно-мистецька, філологічна та філософська. Під час складання програм у першу чергу враховувалися побажання та інтереси слухачів, які були попередньо з’ясовані в результаті проведеного обстеження за допомогою анкет, розроблених на кафедрі і поширених серед людей старшого віку співробітниками районних територіальних центрів соціального обслуговування одиноких і непрацездатних громадян [ 23].
Аналіз програмного змісту у низці «університетів третього віку» в Україні дозволив виділити такі тенденції розвитку змістового аспекту. 1. Найбільш змістовними напрямками, що розробляються в Україні є соціальний і культурно-творчий. Однак, як стверджують багато вітчизняних фахівців, існує гостра необхідність у розробці програм безпосередньо для людей похилого віку з урахуванням їх сучасних інтересів, потреб та специфіки віку 2. У галузі професійно-технічного спрямування змісту розробляються програми з окремих предметів: комп'ютерна грамотність, цифрові технології, вивчення іноземних мов. Однак цей напрямок більшою мірою у вітчизняній  практиці відноситься до дозвіллєвої діяльності, оскільки не має поки що виходу на професійне застосування отриманих знань. У цьому плані український  «університет третього віку» потребує додаткового опрацювання. Прикладом може стати освіта людей похилого віку в країнах Європи, де налагоджено систему сертифікації здобутої професійної освіти літніми людьми та систему працевлаштування людей «третього віку» відповідно до отриманого сертифіката. Спостерігається розширення та поглиблення змісту всіх освітніх напрямів у зв'язку з науково-технічним розвитком. Про це свідчать різноманітні проєкти, що з'явилися в Україні  протягом останнього десятиліття [27; 33; 34; 44; 45]. 4. Система додаткової освіти дорослих в Україні  прагне систематизувати освітні установи для людей похилого віку, конкретизувати цілі та завдання кожної установи, визначити зміст освіти та відповідно до неї форми та методи роботи з людьми «третього віку», що сприяє підвищенню інтересу людей похилого віку до навчання .
На основі аналізу вітчизняної та зарубіжної педагогічної літератури визначимо рекомендації  щодо організації та розвитку змістовного аспекту «університетів третього віку» в Україні у післявоєнний період:
 1. Необхідно стимулювати розробку та впровадження інноваційних освітніх програм для літніх людей, спрямованих на підвищення конкурентоспроможності людей похилого віку у сфері зайнятості через освоєння ними сучасних технологій, на підвищення матеріального благополуччя цієї соціально незахищеної категорії населення. 
2. Удосконалення та розвиток контактів, обмін досвідом не тільки на регіональному, а й на всеукраїнському та міжнародному рівні суттєво розширити та вдосконалити  цю освітню сферу, зміцнити міжвузівські зв'язки та обмін досвідом, співпрацю вітчизняних закладів вищої освіти з виробничими підприємствами, установами з підвищення кваліфікації та профспілками.
 3. Необхідно здійснювати консультування людей похилого віку з питань освітніх можливостей та впливу освіти на людину, забезпечити широке інформування людей похилого віку з питань навчання в закладах соціальної роботи (міських територіальних центрах соціального обслуговування ) з людьми похилого віку через публікації в електронних та друкованих засобах масової інформації. 
4. Для розширення кругозору літніх дорослих, кращого задоволення їх пізнавальних потреб та врахування індивідуальних особливостей важливо передбачити розширення змісту освітніх програм та збільшити спектр освітніх послуг з професійної підготовки. 
Оскільки існує гостра необхідність для українських  пенсіонерів у продовженні трудової діяльності, важливо розвивати такі форми освітніх послуг, як підготовка в передпенсійному віці  до постпрофесійної діяльності, що сприяє активнішій інтеграції осіб похилого віку в соціальне, економічне життя, громадських та волонтерських  об'єднаннях. 
В період військової агресії російської федерації проти України важливу роль беруть на себе територіальні центри соціального обслуговування – це спеціальні державні установи, які здійснюють соціальне обслуговування та надають соціальні послуги громадянам, які перебувають у складних життєвих обставинах і потребують сторонньої допомоги за місцем проживання. Територіальні центри соціального обслуговування мають надавати соціально-педагогічну послугу «Університет третього віку». Метою роботи Університету є реалізація принципу навчання людей пенсійного віку та інвалідів впродовж всього життя та підтримка фізичних, психологічних та соціальних здібностей.
Надання послуги має забезпечити: створення умов та сприяння всебічному розвитку людей похилого віку; реінтеграцію людей похилого віку в активне життя суспільства; надання допомоги людям похилого віку в адаптації до сучасних умов життя шляхом оволодіння новими знаннями, зокрема щодо: процесу старіння та його особливостей; сучасних методів збереження здоров’я; набуття навичок самодопомоги; формування принципів здорового способу життя; основ законодавства стосовно людей похилого віку та його застосування на практиці;  формування та розвитку навичок використання новітніх технологій, насамперед інформаційних та комунікаційних; потенціалу та можливостей волонтерської роботи; підвищення якості життя людей похилого віку, завдяки забезпеченню доступу до сучасних технологій та адаптації до технологічних перетворень; формування практичних умінь і навичок; можливість для розширення кола спілкування та обміну досвідом.(міністерство соціальної політики)
Таким чином, можемо говорити про практику функціонування  «університетів третього віку», яка  розширюється шляхом відкриття у містах України філій з урахуванням громадських організацій освіти та соціального захисту населення. 
Необхідно покращити умови для професійного розвитку фахівців у галузі освіти дорослих та розширити  спектр їхньої діяльності, включаючи освіту людей похилого віку.  Програми повинні враховувати потреби людей похилого віку та специфіку їхнього навчання. Надалі важливо сформувати систему підготовки кадрів для освіти людей похилого віку. Досвід німецьких «університетів третього віку», що забезпечують поступовий перехід людини від передпенсійного періоду до постпрофесійного, реалізацію можливостей та інтересів людей, різноманітність форм та методів роботи, є цінним джерелом збагачення, поглиблення та розширення теорії та практики освіти людей похилого віку, у тому числі стосовно української  дійсності. 
Здійснювати постійний моніторинг досвіду освітніх установ для літніх осіб з питань оцінки якості освітніх програм для людей похилого віку та стимулювати проведення наукових досліджень з цієї проблеми. 
Сприяти створенню постійної системи обміну досвідом серед організацій, фахівців, учасників освітнього процесу з регіонів щодо реалізації освітніх програм для людей похилого віку. 
Університети третього віку мають стати такими підрозділами  закладів вищої освіти ( досвід м. Миколаєва), які найкраще об'єднують потреби українських пенсіонерів, економіки, соціуму, а також можливості вітчизняних вишів, і мають бути організовані: – як центри теоретичної та практичної розробки концепції та моделей університетів третього віку; – як центри методичної підтримки всього комплексу освітніх заходів у сфері навчання осіб третього віку; – як центри працевлаштування, консультаційної підтримки для літніх студентів. До функцій та обов'язків таких підрозділів повинен входити моніторинг освітніх запитів літніх абітурієнтів, а також, спільно з роботодавцем, моніторинг потреб ринку у випускниках третього віку. На основі отриманих знань про потреби ринку та про інтереси та освітній досвід людей третього віку такі підрозділи ЗВО повинні будуть розробляти та реалізовувати профільні для ЗВ під потреби літніх студентів та зацікавлених у них роботодавців освітні (сертифікатні) програми.
В той же час люди похилого віку  не прагнуть високотехнологічно-інноваційних сфер зайнятості; вони претендують на сфери традиційні, де вік, життєвий та професійний досвід є гідністю, і які до того ж мало популярні у молоді через низьку оплату, але потребують високих інтелектуальних та емоційних вкладень. Перевагою  працівника похилого віку є також менша  цікавість у зарплаті, але більша –у вигляді гідних виробничих умов, дружного колективу та атмосфери взаємоповаги. 
Ми вважаємо, що запропоновані рекомендації у сферу додаткової освіти людей похилого віку в Україні може призвести до підвищення ефективності роботи установ подібного роду, наприклад збільшення відвідуваності курсів «університету третього віку» в Україні та задоволеністю студентів процесом навчання. Зрештою навчання в «університеті третього віку» сприяє пом'якшенню соціальної та психологічної напруженості. 
У зв'язку з цим ми бачимо важливість освоєння зарубіжного досвіду для розкриття, порівняння та впровадження в українську освіту найбільш успішних теоретичних підходів та технологій навчання з урахуванням змісту, видів та форм освіти дорослих при реалізації власного потенціалу та традицій.
Оскільки найбільш цікавими для осіб третього віку та поширеними в нашій країні та у світі є курси IT, мовні, з історії та культури, кіно-, фотозйомок, а також фітнес. На основі досвіду реалізації цих курсів пропонуємо тематику основних програм. 
Так, курс  правової грамотності має вести юридичний консультант. Оскільки саме пенсіонери як правило юридично дезорієнтовані, а тому беззахисні і перебувають у зоні правового ризику. Основними темами для вивчення та обговорення в рамках курсу можуть бути такі: Право, закон, суд та судочинство; Нерухомість; Сімейне право; Пенсійне забезпечення та соціальний захист.
Курс  фінансової грамотності має вести   представник  банку.  Фінансова безграмотність пенсіонерів робить їх безпорадними у сучасному світі та одночасно жертвами неохайних фінансових технологій та афер. Основні теми для вивчення та обговорення в рамках курсу: Гроші та фінанси;
Фінансові інститути та фінансові інструменти.
Курс мандрівників. В багатьох країнах Європи та світу основними туристами є пенсіонери. Подорожі у похилому віці  дуже специфічні і за відповідною  організацією, і за цілям, але у такому віці вони стають особливо осмисленими. Основні теми для вивчення та обговорення в рамках курсу: Туризм та рекреація; Багаж та стратегія переміщень; Спільна екскурсія містом; Пам’ятки нашого міста; Презентація майбутніх подорожей.
Курс вивчення української та іноземних мов передбачає таку мету: перезавантаження знань рідної української мови (Нові слова, нові правила); оновлення та освоєння іноземних мов для читання, подорожей, Інтернету та перегляду фільмів. Комплекс включає надання знань, відомостей  з української мови, культури, історії, країнознавства, соціального життя, політичного та правового устрою України. Основні теми для вивчення та обговорення в рамках курсу: Сучасна українська мова та література.
Курс філософії  включає лекційний курс, серію семінарів на вільні теми, що задаються учасниками, і написання індивідуального трактату з обраної та затвердженої теми. Основні теми для вивчення та обговорення в рамках курсу: Географія та історія філософії (понад 20 філософів Античності, Середньовіччя та Нового часу); Сучасні філософські школи та течії.
Курс  історії, культурології та мистецтвознавства. Художній смак –  предмет естетичного виховання та освіти у будь-якому, у тому числі й літньому віці. В основі курсу — екскурсії містом, музеями, театрами, виставками та заміськими пам'ятками. Кожен такий захід передує лекції і завершується семінаром з обговоренням. Наголос робиться на історичні та сучасні  стилі та віяння, наприклад у живописі, скульптурі та архітектурі. Весь навчальний матеріал орієнтований на локальну історію, місцеву культуру та місцевих майстрів, які запрошуються  на екскурсії (як екскурсоводи), і на семінари (як модератори), і на майстер-класи.
Курс «Основи здоров'я». Здоров'я – це найголовніша  проблема людей літнього віку.  Крім застосування лікарськихзасобів, важливі власні зусилля, знання, навички та вміння. Освіта формується циклами, всередині яких здійснюються лекції, консультації та практичні заняття: Медичний цикл; Екологічний цикл; Фітнес-цикл; Цикл догляду та самодогляду.
Курс «Молода бабуся». Старше покоління у великій родині несе специфічні педагогічні, виховні, побутові функції, виконання яких потребує особливої підготовки. Включає чотири тематичні цикли з відповідним набором лекцій, консультацій та практичних занять. Педіатричний цикл; Психолого-педагогічний цикл; Дидактичний та ігровий цикл; Цикл сімейних відносин.
Курс інформаційних технологій. Найбільш популярні серед осіб похилого віку, якщо мати на увазі розвиток ЗМІ та засобів масової комунікації, включаючи Інтернет та соціальні мережі. Включає два напрями: Освоєння програмного забезпечення та комп'ютерних програм; Робота в Інтернеті. На курсах передбачено лише практичні заняття. Основні теми для вивчення та обговорення в рамках курсу: Освоєння операційних систем та офісних пакетів (Windows, Word, Excel, Power Point); Розбір типових збоїв програм та помилок користувачів; Орієнтація у пошуково-інформаційних системах; Робота у соціальних мережах;  Орієнтація у бібліотеках, фонотеках,  фільмотеках та інших зборах електронних матеріалів; Етика та правила поведінки в Інтернеті.
Курс ведення домашніх справ. Науково-технічний прогрес міцно увійшов у побут і вимагає від людей будь-якого віку гарних знань і навичок. Побутова техніка та електроніка часто лякає літніх людей. Головними завданнями такого курсу є освоєння нових знань і навиків, заснованих на персональних інтересах чи щоденній  побутовій потребі людей.   Ці нові практичні знання та навички надалі можуть перерости у хобі чи професійну діяльність. Такий курс передбачає  найбільшу кількість майстерень: кулінарно-гастрономічна; експлуатації та ремонту побутових приладів та електротехніки; домашнього квітництва;  агрономії "6 соток"; домашнього виноробства та споживання; колекціонування; 
Висновок. У ході дослідження були виділені три основні освітні галузі у змісті освітньої роботи для людей похилого віку, що найбільш розвиваються на сучасному етапі, які були покладені в основу класифікації стосовно вітчизняної освіти людей «третього віку»: соціальна освіта, культурно-творча та професійно-технічна. До тенденцій розвитку ми віднесли інтенсивний розвиток соціального змістовного спрямування, розширення та поглиблення змісту всіх освітніх напрямів загалом, систематизацію та конкретизацію цілей та завдань кожної установи та відповідно до цього змісту освіти
Такі перспективи спонукають до розширення функцій університету, оскільки освіта перестає бути прерогативою молоді. Для закладів вищої освіти відкриваються нові можливості щодо залучення осіб третього віку в академічне середовище і, відповідно, постає питання створення освітніх програм (як загальнокультурного, так і професійного спрямування) для цієї вікової і соціальної групи.
Зважаючи на особливості освітніх потреб і цілей навчання людей похилого віку, вважаємо, що модель освітнього середовища важливо створювати на основі принципів гуманістичної та неінституційної моделей освіти, оскільки метою навчання осіб похилого (третього) віку є не стільки здобуття знань, умінь і навичок для професійної діяльності, як продовження власного розвитку в особистому і соціальному плані [15, с. 156]. Потрібно враховувати, що суб’єктом навчання є особа, яка навчається (learner), і сама відповідальна за цей процес, а також яка володіє певним багажем знань та серйозним життєвим досвідом. Отже, модель освітнього середовища для людей третього віку створюється з урахуванням особистісних освітніх траєкторій осіб цієї вікової категорії на основі принципів неперервності, індивідуалізації та варіативності навчання. Варіативність полягає у можливості вибору людьми, що навчаються, освітніх напрямів відповідно до своїх нахилів, можливостей і потреб, а також у врахуванні вікових, фізичних та психічних особливостей старших.
У зв'язку з цим ми бачимо важливість освоєння зарубіжного досвіду для розкриття, порівняння та впровадження в українську освіту найбільш успішних теоретичних підходів і технологій навчання з урахуванням змісту, видів та форм освіти дорослих при реалізації власного потенціалу та традицій.
Отже, важливість освіти людей третього віку має бути обґрунтована результатами досліджень у сфері геронтології, педагогіки, соціології, андрагогіки, які доводять позитивний уплив інтелектуального, емоційного і духовного розвитку на якість життя та розширення здатності особистості бути корисною для суспільства. Основне завдання освіти людей третього віку – підтримання активного довголіття, що сприятиме зниженню навантаження на систему соціального забезпечення й охорони здоров’я, а тому сприятиме економічному добробуту країни. В умовах стрімкого старіння суспільства потреба переосмислення ролі освіти людей третього віку для реалізації концепції активного і позитивного довголіття стає однією з нагальних у соціальній та освітній політиці України.

Висновки до розділу ІІ

Розглядаючи особливості розвитку західноєвропейських університетів третього віку визначимо, що формування системи освіти дорослих розпочалося у 2-й половині ХІХ – на початку ХХ століття появою різних форм  навчання за допомогою пошти.  Згодом, у середині ХХ століття почали використовувати телебачення з метою надання навчальних курсів працівникам корпорацій. У кінці ХХ століття розпочався розвиток широкого спектру інноваційних напрямів освітньої комунікації. 
Проаналізувавши зарубіжний досвід становлення та розвитку Університетів третього віку, можна сказати що дана інституція є досить поширена в наш час у всіх країнах світу, адже вирішує питання однієї з найвразливіших категорії населення і надає можливість розвитку для людей похилого віку. Кожна європейська країна шукає свій шлях у вирішенні проблеми освіти дорослих та функціонуванні університетів третього віку. Дана проблема є досить актуальною і для українського суспільства та системи освіти в цілому і потребує подальшого дослідження. Дві провідні моделі діяльності УТВ – французька та британська, які мають свої характерні особливості та тенденції розвитку.
Французька модель університетів третього віку передбачає їх створення та розвиток на базі закладів вищої освіти на основі державної фінансової підтримки  підрозділів, де можна здобути формальну вищу та додаткову професійну освіту.
Британський тип університетів третього віку відрізняється від французького типу відсутністю зв'язку із закладами вищої освіти. Особливостями розвитку такої моделі є  більша спрямованість на організацію змістовного дозвілля, а не на здобуття освіти як такої.
Обидві моделі діяльності УТВ спираються на специфіку освіти людей похилого (третього) віку, яка  полягає в тому, що контингентом є особи дієздатного віку, які поєднують навчальну діяльність з участю в різних галузях практичного життя, тому в навчанні потрібно застосовувати інші педагогічні принципи, форми й методи, ніж ті, які використовують для молоді.
Аналіз наукової, науково-педагогічної літератури, вивчення різних зарубіжних практик західноєвропейських університетів третього віку дозволяє виділити головні  тенденції їхнього розвитку та визначити  типи, на які орієнтується більшість університетів третього віку країн Європи. Університети Третього віку – соціальні проєкти, що об’єднують сукупність різних просвітницьких та навчальних курсів, творчих майстерень, курсове навчання за різними програмами.
-гнучкість та диференціація освітньої діяльності, пристосування до потреб особистості, опора на наявні знання та компетентності, використання життєвого та професійного досвіду слухачів в організації та здійсненні освітнього процесу, індивідуальний супровід в освоєнні освітньої програми;
-розширення та поглиблення змістовних напрямів освітньої діяльності;
-орієнтація на комплексний підхід діяльності університетів третього віку;
-виявлення позитивних пізнавальних потенціалів людей похилого віку в контексті феномену позитивного старіння.
 Найбільш поширеними формами організації освіти дорослих мають бути: курсові, гурткові, клубні та суспільно-організаційні (мережеві освітні спільноти, соціально-освітні проекти), дистанційні. У професійній сфері вони можуть бути представленими секціями, товариствами, школами, майстернями, лабораторіями, тренінгами, лекторіями тощо). У художньо-естетичній сфері основні форми організації процесу навчання: студії, театри, оркестри, ансамблі, хори тощо. У масовій культурно-дозвільній сфері – фестивалі, виставки, свята, концерти, екскурсії (освітні подорожі), табори тощо. Основні напрями освіти дорослих: навчально-професійний (підвищення кваліфікації, інформаційні технології, іноземні мови та міжкультурне спілкування, економіка та підприємництво, основи правової культури тощо), соціально-психологічний, духовно-моральний, педагогічний фізкультурно-оздоровчий, екологічний ( домоводство, енергозбереження, раціональне споживання і т. д.), культурно-дозвілля, та ін.)
Щодо рекомендацій  застосування в Україні перспективного досвіду західноєвропейських університетів третього віку зазначимо, що створення університетів третього віку в Україні є нині одним із актуальних завдань у сфері освіти дорослих. Проведений нами аналіз сучасного стану запровадження, особливостей організації, залучення та використання ресурсів, форм та методів проведення навчання в УТВ свідчить про те, що в Україні використовується кілька підходів до створення УТВ, які значною мірою визначають їхню структуру. Це: – УТВ, які створені при територіальних центрах і діють у межах їхніх відділень, зазвичай це відділення соціально-побутової адаптації; – УТВ, що утворюються як ініціатива кількох партнерів та можуть діяти на базі вищого навчального закладу; – УТВ, створені як навчальні програми (курси) в приватних навчальних закладах; – УТВ, що працюють як складова громадської організації; – УТВ, що є самостійною громадською організацією ( університети третього віку в Ковелі, Дніпрі, Полтаві, Миколаєві, Кременцузі). 
На основі аналізу вітчизняної та зарубіжної педагогічної літератури визначимо рекомендації  щодо організації та розвитку змістовного аспекту «університетів третього віку» в Україні у післявоєнний період:
 1. Необхідно стимулювати розробку та впровадження інноваційних освітніх програм для літніх людей.
2. Удосконалення та розвиток контактів, обмін досвідом не тільки на регіональному, а й на всеукраїнському та міжнародному рівні суттєво розширити та вдосконалити  цю освітню сферу.
 3. Необхідно здійснювати консультування людей похилого віку з питань освітніх можливостей та впливу освіти на людину, забезпечити широке інформування людей похилого віку з питань навчання в закладах соціальної роботи.
4. Для розширення кругозору літніх дорослих, кращого задоволення їх пізнавальних потреб та врахування індивідуальних особливостей важливо передбачити розширення змісту освітніх програм та збільшити спектр освітніх послуг з професійної підготовки.
Ми вважаємо, що запропоновані рекомендації у сферу додаткової освіти людей похилого віку в Україні може призвести до підвищення ефективності роботи установ подібного роду, наприклад збільшення відвідуваності курсів «університету третього віку» в Україні та задоволеністю студентів процесом навчання. Зрештою навчання в «університеті третього віку» сприяє пом'якшенню соціальної та психологічної напруженості. 

ЗАГАЛЬНІ ВИСНОВКИ
Розглядаючи теоретичні та організаційні основи розвитку західноєвропейських університетів третього віку ми дійшли наступних висновків:
Сутність поняття та характеристика осіб третього віку є предметом вивчення таких наук про людину як геронтологія, психофізіологія, медицина, вікова психологія, андрагогіка, соціологія, які   зупиняються на проблемах, пов'язаних зі старінням організму, з деформаціями особистості цього віку, на формах медико-психологічної чи психотерапевтичної допомоги. 
Літньою є  людина, яка досягла віку 60 років і має низку біологічних, психологічних і соціальних особливостей, притаманних старості Біологічні аспекти старіння  людського організму характеризуються безперервними, генетично запрограмованими, прогресуючими дегенеративними змінами. Психологічні аспекти старіння характеризуються усвідомленням самотності, втратою економічних, соціальних зв’язків, нерозуміння з боку оточуючих. Прийняття власного старіння –  один з найважливіших процесів психічного життя в третьому віці, успішність якого в першу чергу залежить від індивідуальних особливостей особистості. Питання, пов’язані з навчанням та здобуттям освіти людьми похилого віку активно впливають на  відчуття людини  частиною суспільства, почуття приналежності до нього тощо. 
У рамках вирішення наступного завдання – стану дослідженості західноєвропейської університетської освіти третього віку в наукових працях вітчизняних і зарубіжних учених, ми з’ясували, що «університет третього віку» як додаткова освіта людей похилого віку набуває все більшого значення в світі. Дозволяє не тільки підвищувати власну самооцінку, але й відкрити перспективи професійного та особистісного самовдосконалення та продовжувати приносити користь суспільству. 
Однією з актуальних проблем сучасних наукових досліджень в галузі геронтології, андрагогіки та соціального навчання дорослих – є збереження активного життя людей похилого віку, накопичення нових знань, реалізації своїх здібностей, незалежності та самостійності, стресової стійкості у кризовий період шляхом їхньої  освіти та навчання. 
Праці вітчизняних та зарубіжних учених свідчать, що специфіка освіти людей похилого віку полягає у тому, що її контингентом є люди, які поєднують навчальну діяльність з особистим життєвим досвідом. У роботах, присвячених проблемам здобуття освіти у третьому віці, увага акцентується на психофізіологічних, соціальних, організаційних аспектах навчання людей похилого віку. Відсутній серйозний педагогічний аналіз освіти наприкінці життя як наслідку попереднього індивідуального освітнього маршруту, пройденого людиною, пізнавальна діяльність старіючої людини не розглядається сучасною педагогікою як самоцінний феномен. Існує невідповідність між існуванням різноманітного практичного досвіду навчання людей похилого віку та відсутністю методології міждисциплінарного дослідження старіючої людини як суб'єкта безперервної освіти
Розглядаючи особливості розвитку західноєвропейських університетів третього віку визначимо, що формування системи освіти дорослих розпочалося у 2-й половині ХІХ – на початку ХХ століття появою різних форм  навчання за допомогою пошти.  Згодом, у середині ХХ століття почали використовувати телебачення з метою надання навчальних курсів працівникам корпорацій. У кінці ХХ століття розпочався розвиток широкого спектру інноваційних напрямів освітньої комунікації. 
Проаналізувавши зарубіжний досвід становлення та розвитку Університетів третього віку, можна сказати що дана інституція є досить поширена в наш час у всіх країнах світу, адже вирішує питання однієї з найвразливіших категорії населення і надає можливість розвитку для людей похилого віку. Кожна європейська країна шукає свій шлях у вирішенні проблеми освіти дорослих та функціонуванні університетів третього віку. Дана проблема є досить актуальною і для українського суспільства та системи освіти в цілому і потребує подальшого дослідження. Дві провідні моделі діяльності УТВ – французька та британська, які мають свої характерні особливості та тенденції розвитку.
Французька модель університетів третього віку передбачає їх створення та розвиток на базі закладів вищої освіти на основі державної фінансової підтримки  підрозділів, де можна здобути формальну вищу та додаткову професійну освіту.
Британський тип університетів третього віку відрізняється від французького типу відсутністю зв'язку із закладами вищої освіти. Особливостями розвитку такої моделі є  більша спрямованість на організацію змістовного дозвілля, а не на здобуття освіти як такої.
Обидві моделі діяльності УТВ спираються на специфіку освіти людей похилого (третього) віку, яка  полягає в тому, що контингентом є особи дієздатного віку, які поєднують навчальну діяльність з участю в різних галузях практичного життя, тому в навчанні потрібно застосовувати інші педагогічні принципи, форми й методи, ніж ті, які використовують для молоді.
Аналіз наукової, науково-педагогічної літератури, вивчення різних зарубіжних практик західноєвропейських університетів третього віку дозволяє виділити головні  тенденції їхнього розвитку та визначити  типи, на які орієнтується більшість університетів третього віку країн Європи. Університети Третього віку – соціальні проєкти, що об’єднують сукупність різних просвітницьких та навчальних курсів, творчих майстерень, курсове навчання за різними програмами.
-гнучкість та диференціація освітньої діяльності, пристосування до потреб особистості, опора на наявні знання та компетентності, використання життєвого та професійного досвіду слухачів в організації та здійсненні освітнього процесу, індивідуальний супровід в освоєнні освітньої програми;
-розширення та поглиблення змістовних напрямів освітньої діяльності;
-орієнтація на комплексний підхід діяльності університетів третього віку;
-виявлення позитивних пізнавальних потенціалів людей похилого віку в контексті феномену позитивного старіння.
 Найбільш поширеними формами організації освіти дорослих мають бути: курсові, гурткові, клубні та суспільно-організаційні (мережеві освітні спільноти, соціально-освітні проекти), дистанційні. У професійній сфері вони можуть бути представленими секціями, товариствами, школами, майстернями, лабораторіями, тренінгами, лекторіями тощо). У художньо-естетичній сфері основні форми організації процесу навчання: студії, театри, оркестри, ансамблі, хори тощо. У масовій культурно-дозвільній сфері – фестивалі, виставки, свята, концерти, екскурсії (освітні подорожі), табори тощо. Основні напрями освіти дорослих: навчально-професійний (підвищення кваліфікації, інформаційні технології, іноземні мови та міжкультурне спілкування, економіка та підприємництво, основи правової культури тощо), соціально-психологічний, духовно-моральний, педагогічний фізкультурно-оздоровчий, екологічний ( домоводство, енергозбереження, раціональне споживання і т. д.), культурно-дозвілля, та ін.)
Щодо рекомендацій  застосування в Україні перспективного досвіду західноєвропейських університетів третього віку зазначимо, що створення університетів третього віку в Україні є нині одним із актуальних завдань у сфері освіти дорослих. Проведений нами аналіз сучасного стану запровадження, особливостей організації, залучення та використання ресурсів, форм та методів проведення навчання в УТВ свідчить про те, що в Україні використовується кілька підходів до створення УТВ, які значною мірою визначають їхню структуру. Це: – УТВ, які створені при територіальних центрах і діють у межах їхніх відділень, зазвичай це відділення соціально-побутової адаптації; – УТВ, що утворюються як ініціатива кількох партнерів та можуть діяти на базі вищого навчального закладу; – УТВ, створені як навчальні програми (курси) в приватних навчальних закладах; – УТВ, що працюють як складова громадської організації; – УТВ, що є самостійною громадською організацією ( університети третього віку в Ковелі, Дніпрі, Полтаві, Миколаєві, Кременцузі). 
На основі аналізу вітчизняної та зарубіжної педагогічної літератури визначимо рекомендації  щодо організації та розвитку змістовного аспекту «університетів третього віку» в Україні у післявоєнний період:
 1. Необхідно стимулювати розробку та впровадження інноваційних освітніх програм для літніх людей.
2. Удосконалення та розвиток контактів, обмін досвідом не тільки на регіональному, а й на всеукраїнському та міжнародному рівні суттєво розширити та вдосконалити  цю освітню сферу.
 3. Необхідно здійснювати консультування людей похилого віку з питань освітніх можливостей та впливу освіти на людину, забезпечити широке інформування людей похилого віку з питань навчання в закладах соціальної роботи.
4. Для розширення кругозору літніх дорослих, кращого задоволення їх пізнавальних потреб та врахування індивідуальних особливостей важливо передбачити розширення змісту освітніх програм та збільшити спектр освітніх послуг з професійної підготовки.
Ми вважаємо, що запропоновані рекомендації у сферу додаткової освіти людей похилого віку в Україні може призвести до підвищення ефективності роботи установ подібного роду, наприклад збільшення відвідуваності курсів «університету третього віку» в Україні та задоволеністю студентів процесом навчання. Зрештою навчання в «університеті третього віку» сприяє пом'якшенню соціальної та психологічної напруженості. 

Список використаних джерел

1.	Автозаводська районна рада м. Кременчук [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http:avz-kremenchuk.gov.ua. – Назва з екрана.
2.	Білик Н. І. Управління адаптивно-педагогічним проектуванням регіональних освітніх систем підвищення кваліфікації педагогічних працівників: монографія. Полтава : ТОВ «АСМІ», 2015. 461 с.
3.	Бідюк Н. М. Професійне навчання безробітних у США: теорія і практика: монографія. – Хмельницький : Хм ЦНТЕІ, 2009.  542 с.
4.	Бевз Г. Технології навчання дорослих : навч.-метод. посіб. К., 2006.  112 с.
5.	Борисова М. Неформальна освіта людей третього віку у Канаді. Гуманізація навчально-виховного процесу: зб. наук. пр.  2011.  Спецвип. 7.  Ч. 1.  С. 40—48
6.	Букач М.М. Освітній центр «університет третього віку» Миколаївського національного університету імені В.О. Сухомлинського (досвід створення і функціонування): Проблеми соціальної роботи. № 1 (2), 2013 
7.	Вікіпедія  https://esu.com.ua/search_articles.php)
8.	Вєйландє Л.В.-В.  Концептуальні методологічні підходи до формування базових компетентностей магістрів спеціальності 011 «Освітні. Педагогічні науки». Інтеграційні процеси та перспективи розвитку вищої освіти: зб.наукових праць. Частина друга. К.: Вид-во нац.авіац.ун-ту «НАУ-друк», 2017. Вип.2. С. 132-143
9.	Вєйландє Л.В.-В. Проблема педагогічної освіти у класичних університетах. Гуманітарний вісник ДВНЗ "Переяслав-Хмельницький державний педагогічний університет імені Григорія Сковороди" - Додаток 1 до Вип. 36. Том VI (68): Тематичний випуск «Вища освіта України у контексті інтеграції до європейського освітнього простору». К. : Гнозис, 2016. С.142- 151
10.	Волинський інститут економіки та менеджменту [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http:viem.edu.ua/category/ about-project. – Назва з екрана.
11.	Волярська О. С. Інноваційні педагогічні технології: навч.- метод. посіб. Для слухачів курсів підвищення кваліфікації. Запоріжжя : Акцент,  2012. – 88 с.
12.	Дем’яненко Н. М. Освіта дорослих: світові тенденції другої половини ХХ – початку ХХІ ст. Педагогічні науки: зб. наук. праць. – Полтава, 2011. – № 2. – С. 39–44.
13.	Державна служба статистики [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http:www.ukrstat.gov.ua/.  Назва з екрана. 
14.	Дідора М. Особливості ціннісних орієнтацій у людей похилого віку. Психологія і суспільство. — 2011. - № 1. — С. 104—113
15.	Кабаченко Н. В., Смик І. О. Деякі проблеми діяльності університетів третього віку в Україні. Наукові записки НаУКМА. 2016. Том 188. Педагогічні, психологічні науки та соціальна робота. с. 65-69
16.	Кіпень В. П. Люди поважного віку в Україні: потреби, цінності та взаємодія з органами влади. Населення України. Імперативи демографічного старіння. Київ : ВД «АДЕФ-Україна».2019.
17.	Коваленко С. М. Неформальна освіта дорослих: досвід організацї та перспективи реалізації в Україні. Педагогічні науки: теорія, історія, інноваційні технології: наук. ж-л. — 2008. — С. 30—38.
18.	Концепція діяльності центрів освіти «третього віку» в Україні : метод. посіб. автори-уклад.: А. Горбовий, А. Халецька, О. Степанюк, А. Кухаренко, Д. Спулбер. Київ; Луцьк, 2017. 116 с.
19.	Мета і принципи діяльності університетів третього віку у Великій Британії [Текст] Науковий вісник Ужгородського національного університету: серія: Педагогіка. Соціальна робота / гол. ред. І.В. Козубовська. – Ужгород : Говерла, 2017. – Вип. 1 (40). – С. 219–222.
20.	Мухіна Ю. Університет третього віку в Дніпрі нарощує нове коло партнерів та слухачів. [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http/nashemisto.dp.ua – Загол. з екр.- мова укр.
21.	Навчально-науковий Інститут магістерської підготовки та післядипломної освіти Університет «КРОК» [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http:fpo.krok.edu.ua/ kursova-pidgotovka/profesiini-kursi/kursi-dlja-osib tretogoviku. – Назва з екрана. 
22.	Неформальна освіта людей поважного віку. Навчально-методичний посібник. Миколаїв, 2020.439с.
23.	Неформальна освіта людей поважного віку. навчально-методичний посібник за ред. доктора педагогічних наук, професора М.М. Букача. Миколаїв: МОІППО та ГО ОЦ УТВ, 2019.  536 с.
24.	Новікова О. Ю. Проблема соціально-педагогічної адаптації людей похилого віку до умов інформаційного суспільства. Вісник ЛНУ ім. Тараса Шевченка.  2010.  № 8 (195).  С. 108-112.
25.	Павлова В.В., Нагорна Н.В. Педагогічні умови формування методичної компетентності майбутніх викладачів вищої школи в процесі магістерської підготовки. «Перспективи та інновації науки. Серія «Педагогіка», «Психологія», «Медицина». К.: 2022. № 9(14) 2022. с. 336-349.
26.	Полєхіна В.М., Діяльність «університету третього віку» в умовах сучасного соціуму https://dspace.udpu.edu.ua/bitstream/6789/8274/1/Полєхіна%20В.М._Діяльність%20«університету%20третього%20віку
27.	Проєкт Закону України «Про освіту дорослих». (2020). URL: https://mon.gov.ua/ua/news/mon-proponuye-dlya-gromadskogo-obgovorennya-proyekt-zakonu-ukrayini-pro-osvitu-doroslih.
28.	Прокоф’єва Л. Б.,  Вєйландє Л. В.-В. Критерії оцінювання якості та ефективності освіти в умовах дистанційного навчання. Науковий часопис Національного педагогічного університету імені М. П. Драгоманова. Вип.82. Серія 5. Педагогічні науки: реалії та перспективи». Збірник наукових праць. М-во освіти і науки України, Нац. пед. ун-т імені М. П. Драгоманова. Випуск 82. Київ : Видавничий дім «Гельветика», 2022. С.27-31
29.	Саврилова Ж. Університет третього віку - панацея від самотності. Електронний ресурс].Режим доступу: http:natanell.livejournal.com/4325.html /. – Загол. з екр. - мова укр.
30.	Сагун І. Г. Розвиток освіти людей третього віку в Німеччині (друга половина XX – початок XXI століття) : дис. канд. пед. наук : 13.00.01. Київ, ІПООД НАПН України, 2011.
31.	Сагун І. Міжнародний досвід організації навчання людей третього віку. [Електронний ресурс] – Режим доступу: http://www.nbuv.gov.ua/portal/Soc_Gum/OD/2012/10PTBLTV.pdf.
32.	Сандецька О. Освіта людей похилого віку як перспективний напрям освіти дорослих. Наукові записки. Серія “Педагогічні науки”. 2012. Вип. 107 (2). С. 127–132.
33.	Соціальний паспорт: збірник інформаційних матеріалів: уклад. Департамент праці та соціального захисту населення виконкому Миколаївської міської ради.  Миколаїв, 2011. 13 с.
34.	Стратегія державної політики з питань здорового та активного довголіття населення на період до 2022 року. Розпорядження Кабінету Міністрів України від 11 січня 2018 р. № 10-р URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/10-2018-%D1%80#Text
35.	У Ковелі в Університеті третього віку розпочався навчальний академічний рік. (2019). URL: http://prokovel.com/kovel_2019/1196-u_koveli_v_universiteti_tretogo_viku_rozpochavsya_navchalnij_akademichnij_rik_foto.html
36.	Університет третього віку в Дніпрі є найбільш розлогою програмою для людей елегантного віку в Україні. (2020). URL: https://dniprorada.gov.ua/uk/articles/item/39750/boris-filatov-universitet-tretogo-viku-v-dnipri-e-najbilsh-rozlogoyu-programoyu-dlya-lyudej-elegantnogo-viku-v-ukraini
37.	Університет третього віку в Полтаві. (2020). URL: http://puet.edu.ua/uk/fakulteti/universitet-tretogo-viku
38.	Університет третього віку запрошує. (2013). URL: http://kovelrada.gov.ua/news-1655.html
39.	Цокур О.С. Науково-педагогічна (асистентська) практика як детермінанта професійного самовизначення студентів в статусі викладачів закладу вищої освіти. Науковий вісник Ізмаїльського державного гуманітарного університету. Серія: Педагогічні науки. Ізмаїл, 2020. Вип.46. С.221-228.
40.	Чаграк Н. І. Модель освітнього середовища людей похилого віку в контексті безперервної освіти. Гуманітарний вісник ДВНЗ «ПереяславХмельницький державний педагогічний університет імені Григорія Сковороди». 2013. Вип.31,Т.6(48): Темат. вип. «Вища освіта України у контексті інтеграції до європейського освітнього простору». С. 425- 436.
41.	Чаграк Н. І. Теорія і практика освіти людей похилого віку у США (1962 –2015 рр.). дис…. док. пед. наук зі спеціальності 13.00.01 –  загальна педагогіка та історія педагогіки. Національний педагогічний університет імені М. П. Драгоманова, Київ, 2019. 506 с
42.	Освітній центр «Університет третього віку» Миколаївського національного університету ім. В. О. Сухомлинського [Електронний ресурс]. – Режим  доступу: http:socialwork.ucoz.ua. Назва з екрана. 
43.	Павлова Ю. Принцип «навчання упродовж життя» як необхідна умова збереження та зміцнення здоров’я осіб літнього віку (на прикладі університетів третього віку). Молода спортивна наука України.  2013.  Т. 4.  С. 117–123. 
44.	Про впровадження соціально-педагогічної послуги «Університети третього віку» : Наказ Міністерства соціальної політики № 326 від 25 серпня 2011 р. [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http:document.ua/pro-vprovadzhennjasocialno-pedagogichnoyi-poslugi-universit– Назва з екрана.
45.	Про затвердження форм документів, необхідних при оформленні на обслуговування у територіальному центрі соціального обслуговування (надання соціальних послуг) : Наказ Міністерства соціальної політики № 135 від 10 червня 2010 р. [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http:zakon4.rada. gov.ua/laws/show/z0466-10/page. – Назва з екрана. 
46.	Савельчук І. Б. Інноваційні методи соціальної роботи з людьми похилого віку: специфіка та особливості впровадження Young Scientist. – 2015. – № 2 (17). – С. 95–98. 
47.	Сандецька О. Освіта людей похилого віку як перспективний напрям освіти дорослих. Наукові записки. Серія “Педагогічні науки”.  2012.  Вип. 107 (2).  С. 127–132.
48.	Скорик Т. В. Соціально-педагогічний ефект університету третього віку. Молодий вчений.  2015.  № 2 (17).  С. 117–123. 
49.	Територіальний центр соціального обслуговування м. Стрий Львівської обл. [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http:utw-stryi.jimdo.com. – Назва з екрана
50.	Університет третього віку [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://3vik.peredusim.kiev.ua/about-us. – Назва з екрана. 
51.	Федоренко С. А. Університети «третього віку» як складова безперервної освіти; зарубіжний досвід. Педагогічний процес : Теорія і практика.  2014.  Вип. 1.  С. 133–138.
52.	Berger, P. L., Luckmann, T. The Social Construction of Reality. A Treatise on sociology of Knowl-edge. 1966. 
53.	Binstok R. H. Handbook of Aging and the Social Sciences. ed. by Binstok R. H., George L. K. – San Diego: Academic Press: 5th ed. – 2001. 514 p.
54.	Edukacja ustawiczna doroslych w europejskiej przestrzeni ksztalcenia z perspektywy polskich doswiadczen. M. Pakula, A. Dudak (red.). Lublin: Wyd. Uniwersytetu Marii Curie-Skłodowskiej, 2009. 370 s, с.78
55.	Formosa M. Education and Older Adults at University of the Third Age. Educational Gerontology. – 2012. – No. 38. – P. 114–126. – P.114.
56.	Formosa M. Lifelong Learning in Later Life: Policy and Practices.Learning across Generations in Europe: Contemporary Issuesin Older Adult Education. B. Schmidt-Herths, S. Jelenc Krasovec, M. Formosa (Eds.). Rotterdam: Sense Publishers, 2014. P. 11-21.8, с.12
57.	Freedman M. Prime Time. – New York: Public Affairs/ Perseus, 1999.
58.	Garvin D. Learning in Action. – Boston: Harvard Business School Press, 2000.
59.	Glendenning F. Education for older adults in Britain: A developing movement. Educational Gerontology: International Perspectives.  Beckenham, Kent: Croom Helm, 1985.  P. 100–141.
60.	Groombridge B. Learning, education and later life. Adult Education.  1982. – No. 54. P. 314–325. 
61.	James D. Living and Learning. Exploring our Biological Roots: Frank Glendenning Memorial Lecture 2008 – AEA and David James. [Електронний ресурс] – Режим доступу: http:www.aea.org.
62.	Lamb R. Participation in Lifelong Learning Institutes: What Turns Members On? Educational Gerontology.  2005. № 31.  P. 207–224.
63.	Lasslett P. Das Dritte Alter. Historische Soziologie des Alterns. Weinheim, 1995.
64.	Lemieux A. The University of the Third Age: The role of senior citizens. Educational Gerontology. 1995.  No. 15 (2).  P. 187–198.
65.	Lemieux A. Faculties of Education in Traditional Universities and Universities of the Third Age: A Partnership Model in Gerontology. Higher education in Europe.  2007.  No. 2-3.  Vol. 32.  P. 151–161.
66.	Lyubov Prokofyeva. Andragogy: Searching for Ways to Improve the Educational Process in Educational Institutions for Adults / Liudmyla Tymchuk,Inna Kovalenko, Olha Rasskazova, Yana Topolnyk, Lilia Vieilandie // Revista Românească pentru Educaţie Multidimensională. Vol. 14 No. 1Sup1 (2022). pages: 472-494 https: : https://lumenpublishing.com/journals/index.php/rrem/article/view/4564
67.	MacNeil R., Teague M. Age in gandleisure: Vitality in later life. New Jersey: Prentice Hall, 1987. 229 p.7, с.115.
68.	Midwinter E. 500 beacons: The U3A story. – London: Third Age Press, 2004.
69.	Russel H. Latter Life: a Time to Learn. Educational Gerontology.  2008.  No. 34.  P. 206–224.
70.	Sadler W. Changing life options: uncovering the reaches of the third age. [Електронний ресурс] – Режим доступу: http:thirdagecenter.com/Changinglifeoptions pdf.
71.	Shinagel M. Demographics and Lifelong Learning Institutes in the 21st Century. Continuing Higher Education Review.  2012.  Vol. 76.  P. 20–29.
72.	Swindell R. An International Prospective on the Third Age. Educational Gerontology.  1995.  No.21 (5).  P. 429–447.
73.	Trowbridge R. H. Wisdom and Lifelong Learning in the Twenty-First Century. London Review of Education.  2007.  Vol. 5.  No. 2.  P. 159–172.
74.	Treas J. Older Americans in the 1990s and beyond. Population Bulletin.  Washington, D.C., 1995.  No. 2.  p. 124–138.
75.	Wald R. Studies on Aging for the Older Adults. The LLI Review.  2007.  Fall.  P. 99–104.
76.	Wang M. The Oxford Handbook of Retirement / ed. by Mo Wang. – New York: Oxford University Press, 2013. – 638 p.
77.	Weiss R., Bass S. Challenges of the third age: Meaning and purpose in later life.  Oxford, UK: Oxford University Press, 2002.
78.	Withnall W. Education for older adults: Some recent British research.  Educational Gerontology.  1989.  No. 15 (2).  P. 187–198.
79.	Yenarall J. Educationg an aging society: The University of the Third Age. Educational Gerontology.  2003.  No. 29 (8).  P. 703–716.
80.	Ziębińska B. Uniwersytety Trzeciego Wieku jako instytucje przeciwdzialające marginalizacji osób starszych. Katowice: Wydawnictwo Slask, 2010. 347 s.ф